Publikace vznikla s podporou Mezinárodního visegrádského fondu (IVF) v rámci Visegrádského literárního rezidenčního programu (VLRP) a Českého literárního centra, sekce Moravské zemské knihovny v Brně, v rámci autorského stipendijního programu 2021 a Pražského literárního domu v rámci stipendijního programu v Norimberku v témže roce.

TVOJE TVÁŘ S HEBKÝM ODRAZEM

Copyright © Alžběta Stančáková, 2025

Cover illustration © Tereza Ščerbová, 2025

All rights reserved.

ISBN 978-80-284-0342-3

Za chvíli jedeme naživo

Až po půl roce jsem se dozvěděla, že se v budově zpravodajství nachází taky bazén. Překvapilo mě to, ale opravdu tam je, v utajeném vnitrobloku, pod širým nebem.

Vlastně spíš náhodou mě tam dovedl jeden z našich moderátorů. Šla jsem jen vrátit příbor do kantýny a tak nějak bezděčně ho sledovala do mně doposud neznámých dveří. Ostatně, jinak bych se tam ani nedostala – jak jsem hned vycítila, pro řadové reportéry v bazénu nebylo místo, měli tam přístup jen moderátoři, co v televizi pracují už dlouho.

Teď v podvečer tam byli tři, ale já se zdráhala na ně promluvit. Relaxovali. Neodvážila jsem se zeptat jedné moderátorky, proč včera při vysílání zněla, jako když polyká slzy, ani moderátora, který mě sem bezděčně dovedl, proč je poslední dobou čím dál bledší. Od té třetí jsem už ze zdvořilostního hovoru na velíně pochopila, že jí nedávno prasklo oko, zrudlo, a proto ho teď má zavřené. To druhé, zdravé, ostatně taky. Relaxovala.

Neodvážila jsem se ani vstoupit do vody – beztak jsem neměla plavky ani ručník. Prostě jsem jen sledovala ten jejich klid a říkala si, jaká je škoda, že neumím líp artikulovat a líp se hýbat před kamerou – to bych pak taky mohla chodit každý večer do bazénu.

Pro samý úžas jsem ale zapomněla, kudy jsem vlastně přišla. Chodby zpravodajství jsou spletité, a tak mě ani nepřekvapilo, že jsem se dalšími dveřmi dostala do garáže.

A to je další věc – nejen že neumím moderovat, neumím ani řídit. Odjezdila jsem osmnáct z osmadvaceti jízd v autoškole a pak tam zbaběle přestala chodit. A vlastně nejen zbaběle. Při práci reportéra se člověk jen těžko naučí ještě řídit. Nicméně – když už jsem objevila tajný bazén, proč nezkusit taky služební auto s polepy?

Jedno tu zrovna stojí s otevřeným kufrem a dveřmi. Někdo si šel pro kameru nebo batoh s přenosovou technikou a klíčky nechal v zapalování.

Rychle zabouchnu kufr auta a pokusím se nastartovat. Trochu doufám, že se odněkud zjeví někdo ze štábů, nějakej esenžák nebo někdo z produkce a okamžitě mě vyžene. Jenže ne. A tak se pomalu rozjedu.

Auto píská, upozorňuje, že nemám zapnutý pás, na displeji palubní desky blikají všemožná varování. Takové auto jsme v autoškole neměli. Přesto se nějakým zázrakem dokodrcám k závoře.

Přiložím svou kartu na čtečku, závora se nezvedne a ostraha, místo aby mě okamžitě vyhmátla, prohlásí jen cosi o tom, že to zase zlobí, ostatně jako obvykle, a stiskne knoflík.

Za chvíli začíná vysílání. Za chvíli jedeme naživo. Moderátoři se balí do osušek a můj osud je vůbec nezajímá. Svoji reportáž jsem odevzdala před hodinou, je nabitá a zkoprovaná v boďáku.

Vyjedu z garáží. Ten kopec mě znervózňuje. Kdybych na něm chtěla zastavit, musela bych asi zatáhnout ruční brzdu. Jenže tohle brždění v kopci pořádně neumím. Nehledě na to, že se pak především neumím rozjet. Pomalu vyjíždím, míjím další televizní auta, řidičům pokynu mávnutím, nikdo se nediví, proč sedím za volantem já a ne technik, míjím vůz generálního ředitele, který parkuje vždy nejblíž budově. Opatrně vyberu zatáčku, nevím, jak předjedu autobus, vjedu na ulici, co pokračuje na magistrálu.

Už jsem viděla tajný bazén a ukradla auto. Neznám pořádně pravidla silničního provozu. Tak prostě šlápnu na plyn a prudce trhnu volantem.

Ani netuším, kolik aut se na sebe nahrne – vykolejilo to všechny pruhy.

Musí to být největší bouračka v dějinách republiky. Podívám se na mobil. Za chvíli to bude na webu, za chvíli to půjde živě do vysílání a jeden z moderátorů, ještě trochu vláčný po koupeli, bude muset z obrazovky přečíst mimořádnou zprávu, kterou si při cachtání cvičně nepřeříkal.

A co já? Když budu koukat na televizi, nezjistí se, že jsem to celé způsobila já?

Tvoje tvář s hebkým odrazem

Vězeňské zápisky Češky, která byla odsouzena za to, že se během tříměsíční stáže v Budapešti nenaučila dostatečně maďarsky. Při hraniční kontrole zavazadel u ní byla nalezena učebnice pro samouky. Tu si žena koupila ještě v Praze, cvičení ovšem vyplnila jenom do půlky druhé lekce. U soudu se hájila tím, že pracovala v nadnárodní firmě, kde se mluvilo pouze anglicky, a že si učebnici maďarštiny pořídila jen tak ze zájmu. To, že se slovy tolmács, kérek dožadovala soudního tlumočníka, akorát stvrdilo oprávněnost celého obvinění. Její deník byl nalezen při celní prohlídce autobusu společnosti FlixBus (spoj ze Splitu do Banské Bystrice). Současné místo pobytu ženy není našemu médiu známo, její identitu záměrně neuvádíme, ač byla maďarskými úřady ověřena. Zápisky zveřejňujeme bez autorizace, prioritou je pro nás především výpověď, která může pomoci v boji za absolutní demokracii a svobodu.

Nebudu popisovat to martyrium. Chudák Balász asi lituje, že se narodil na slovenské dědině, a musel mi tedy rozsudek tlumočit. Tahle cela oproti té vazební ujde, asi jsem ve snížené ostraze, ale co já o tom vím. Deník si každopádně schovávám, nesmíme používat jiný než maďarský jazyk. Samozřejmě to porušujeme – Finka Suvi, která je v cele se mnou, mi už šeptem anglicky vyprávěla o své maďarské přítelkyni Nóře, co žije v Kluži. Naučila se od ní hodně slov. Podle usnesení soudu však ne tolik, kolik by se bývala naučila od muže. Pro Finy je tu speciální jazykový oddíl, protože jsou ugrofinští. Suvi ale říká, že se ty jazyky podobají asi jako angličtina a hindí.

***

Režim: budíček brzy ráno, snídaně, 4 hodiny maďarštiny, oběd, 4 hodiny maďarštiny, večeře, samostudium. Snažím se za pomoci Suvi sepsat odvolání ke svému rozsudku. Jídlo kupodivu výborné. Jen ho, nevím proč, jíme v hotelové restauraci, kam nás sváží, a kde se, ač pod dohledem a označení, mísíme s hotelovými hosty.

***

Snažím se bachařům vysvětlit, že mám v Praze práci, a že pokud do ní nepůjdu, vyhodí mě. Taky se snažím vysvětlit, že pokud nezaplatím nájem, vystěhují mě. Něco říkají a ukazují na naši celu. Toto má teď být můj domov. A magyar nyelv mé jediné zaměstnání.

***

Judith překvapilo, že jsem tak rychle dohnala Markuse a Georgije. Oba jsou studenti, jeden Němec, druhý Bulhar. Erasmus už není tak bezpečný, jak býval. Předběhla jsem Kolumbijku Sandru, ona je ale dřevo na jazyky. Má dceru s Maďarem, vyhmátli ji, když holčičku vedla do školky a nezvládla říct, v kolik ji vyzvedne. Prý se učí už dva roky, ale nedělá pokroky. Dochází denně na lekce, manžel a dítě na ni večer vždy čekají na chodbě za mříží. Zameškat smí jen dva dny v měsíci. Doma se stará o dítě, přes noc programuje.

***

Ještě za tmy nás naložili do antonů a odvezli na exkurzi do Miškolce. Celou cestu rostu z G., pořád mele něco o penězích, divím se, že ho těžkooděnec nezpacifikuje – mele totiž německy a M. jen tupě přikyvuje. V Miškolci fasujeme plavky, žabky, koupací čepice a ženy taky gumičky do vlasů, protože bez nich do vody nesmějí. Bez koupacích čepic venku nesmí plavat nikdo. My ale stejně zůstaneme vevnitř v jeskynních lázních. Prosedím den v tom nejteplejším bazénku, kam ani ostraha nevleze. Správně se tam má strávit jen pět minut, jinak je člověk mimo, a tak večer usnu skutečně spravedlivým spánkem.

***

Den blbec. Moje odvolání zamítnuto, rozsudek potvrzen – 8 hodin maďarštiny denně, po zbytek dne studium maďarské kultury a tradic. Nedozvím se však délku trestu, tu ostatně nezná nikdo. Proč se mě nezastane třeba ambasáda nebo nějaká lidskoprávní organizace? Jenže já netuším, co se děje venku, a ztrácím pojem o čase. Na hodině jsem Judith řekla, že k obědu jím gyümölcs leves. Do slova ebéd cpu ale stále české é, tak po mně hodila slupku od banánu. Nakonec nás museli evakuovat, protože déšť promočil stropy naší třídy. Takže teď samostudium v cele, všude nevlídno a mokro. Suvi mi radí s úkolem.

***

Dnes pro změnu vedro. Téma: hungarikum. Sandra už to musela slyšet stokrát, když furt propadá. Přidělili mi konečně pořádný sešit, tak jsem si přepsala zápisy z minulých lekcí. Vedle nich jsem si vylepila obrázky všech hungarik a vybarvila je. Blb G. se mi za to směje, sám dnes přitom netušil, jak se řekne lžíce.

***

Večer měly všechny jazykové úrovně společné ochutnávky maďarských vín i s bachaři. Mluvíme lámaně, ale mluvíme, mlčení by bylo horší. Největší překvapení: Markusovi je teprv devatenáct, ale jeho otci devadesát čtyři. Georgij se u každé lahve ptá, kolik stojí peněz. Američanka Lindsay umí maďarsky nejlíp, je v pokročilých, našla tu cestu k bohu.

Večer končí nečekanou pobídkou, ať si vezmeme nedopité lahve s sebou do cel. Suvi bere tři, já jednu. Ráno ji nezvládnu vzbudit. Nejdřív mi to přijde vtipné, ale není to vtipné. Tak díky, Egri Csillagok.

***

Suvi bude za pár dní dobrá. Nikdo netušil, že u sebe celou dobu měla léky a že si jich plato cvakla po degustaci. Přísná prohlídka všech cel, hledají kontraband, deník uchráněn, ale těsně. Teď sama v cele, učím se pohybová slovesa.

***

***

***

***

Rutina. Už ani nevím, co psát. Maďarština není tak těžká, jak se zdála. Sandra je pořád na chvostu, zatímco my jdeme o úroveň výš. Nová učitelka Kriszta je příšerná, šišlá na nás jako na děti, ale aspoň po nás nic nehází. Je to furt lepší, než kdyby to bylo horší.

***