Jay Crownover

leveled

Copyright © Jennifer M. Voorhees, 2015

All rights reserved

Translation © Jiří Beneš, 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace

nesmí být bez písemného svolení nakladatele

reprodukována jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním

nebo zaznamenáváním na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-394-9

Žádný úspěch není trvalý

stejně jako žádné selhání není konec všeho;

důležitá je odvaha pokračovat.

Winston Churchill

První kapitola

Dominik

Sražen k zemi.

Vyřazen.

Odkopnut.

Zlomen a zdrcen.

Bez dechu a šokován.

Než jsem dospěl do svých pětadvaceti let, zasadil mi osud nejednu nečekanou těžkou ránu. Poprvé se to stalo, když se u nás objevila otcova parťačka z policejní hlídky a plakala tak, že nebyla k utišení. Táta tehdy chytil při rutinní dopravní kontrole kulku a já se v jediném okamžiku změnil z malého kluka v pána domu. Mým úkolem bylo postarat se o mámu a o dvě mladší sestry, což jsem taky udělal.

Podruhé k tomu došlo, když mě moje nejlepší kamarádka někdy před nástupem na střední školu přemluvila, abych ji naučil líbat. Royal Hastingsová měla všechno, o čem se dospívajícímu puberťákovi může zdát ve vlhkých nočních snech: byla hezká, zábavná, milá a její prsa… člověku se z nich točila hlava. Proto pro mě mělo být líbání s ní potěšením, ne povinností. Byl jsem do ní bláznivě zamilovaný, a tak když se naše rty dotkly a se mnou to ani nehnulo, zmátlo mě to do té míry, že jsem se zarazil a přemýšlel proč. Co to se mnou, sakra, je? To léto jsem odjel na exkluzivní baseballový tábor, kde jsem se setkal s klukem jménem Riley. A ten mi dal odpověď. Také on si chtěl líbání procvičit a po zkušenosti s ním mi bylo naprosto jasné, proč mě nechala Royal chladným. Vzrušovali mě kluci. Měl jsem je rád, opravdu, a to mnohem víc než jen přátelsky. Zpočátku jsem z toho zůstal zděšený, dokonce jsem si to odmítal připustit, ale žil jsem v příliš těsném sepětí se svou rodinou a také v přátelství s Royal, než abych byl schopen dlouho to šokující odhalení tajit. Nakonec jsem se s tím smířil, že jsem takový, jaký jsem; ostatně jako se vším ostatním, co mě postihlo. Byl jsem ochránce své rodiny a s Royal pouze nejlepší kamarád. Být gay byl prostě další aspekt muže, jímž jsem se nakonec stal. Takže tenhle problém jsem odložil stranou, abych mohl dokončit střední školu a být na svého zesnulého otce hrdý, neboť jsem se chtěl stát stejně jako on policistou.

Podařilo se mi dosáhnout všech cílů, které jsem si vytyčil. Byl jsem soustředěný a pilný a většinou jsem pracoval tvrději než ostatní, neboť jsem měl pocit, že musím nejen dostát tomu, co jsem si předsevzal, ale také dokázat víc. Ale pak se stalo, že jsem byl při výkonu služby postřelen, navíc jsem při pádu z výšky utrpěl těžké zranění, a téměř mě ochromila nejistota, co mě čeká v budoucnu, až se uzdravím. Poslední dobou jsem byl nevrlý, hádavý a celkově protivný, takže mě moje rodina měla plné zuby, navíc mě ničilo, když jsem viděl, jak se Royal, má nynější parťačka u policie a zároveň stále nejlepší kamarádka, propadá do spirály viny, neboť měla pocit, že za situaci, jež vedla k mému zranění, může ona. Zkrátka ocitl jsem se v problému, který mě ničil. Byl jsem na dně, fyzicky i psychicky.

V minulosti jsem byl zvyklý vždycky se rychle oklepat, když mě něco špatného zasáhlo a musel jsem na to reagovat. Obvykle jsem dokázal zmobilizovat své síly, přizpůsobit se změněným okolnostem a s odhodláním čelit novým výzvám. Jenže tentokrát mě to opravdu rozhodilo do té míry, že jsem se nedokázal vzchopit, ať jsem se snažil sebevíc a bojoval s tím sebeusilovněji. Všechno kolem mě bylo rozkolísané a nikde jsem nemohl najít oporu, abych zůstal pevný a vzpřímený. Ještě víc mě ale štvalo, že moje nynější vykolejení mělo pramálo společného s tím, že jsem po těžkém zranění nohy kulhal, ani s nejistotou ohledně mé budoucnosti u denverské policie, zato zcela souviselo s mužem, který seděl naproti mně a upíral na mě vážný pohled.

Trvalo několik měsíců, než jsem se k němu dostal, a to ještě tomu musela pomoct Royal, která se s ním prostřednictvím svých přátel trochu znala. Přesto jsem musel čekat, až si na mě ve svém rozvrhu najde čas, protože to byl věhlasný odborník na rehabilitaci po komplikovaných sportovních zraněních. Ten chlapík se věnoval své práci se vší odpovědností a nebral jen tak někoho.

Zkrátka byl to vyhledávaný specialista. Dokonce jsem slyšel, že je kouzelník a má zázračné ruce s dokonalým hmatem. A tak jsem k němu upnul naděje, že s jeho pomocí se mi podaří dát do pořádku nejen své tělo, ale i vyřešit své další působení u policie.

Orlando Frederick mohl navíc sloužit jako ukázka krásného chlapa a znervózňoval mě tím, jak na mě neustále upíral soustředěný pohled svých pozoruhodných šedomodrých očí. Připadalo mi, že se na mě dívá, jako bych byl složitý matematický problém, který se snaží vyřešit. A já jsem neměl rád, když mě někdo takhle zkoumal a rozebíral. Byl jsem zvyklý být tím, kdo má autoritu a velí. Takže pro mě nebylo lehké jen tam tak tiše sedět, zatímco má poslední naděje o návrat do života rozmýšlela, jestli mi může pomoct. V každém případě jsem musel vynaložit veškerou svou schopnost sebekontroly, abych pod jeho chladným, neochvějným pohledem neprojevil jakékoliv známky neklidu.

Rozhodl jsem se, že se na něj budu dívat jinak, než mě svým odtažitým a vypočítavým způsobem zjevně zkoumal on. Byl to zrzek. Ne úplně ten oranžovočervený typ, ale jeho kaštanové vlasy se více blížily k červenému než k hnědému odstínu a ostříhaný byl podle poslední módy, po stranách superkrátce, ale nahoře si nechal mnohem delší kštici. Měl světlejší pleť, než jsem obvykle shledával jako přitažlivou, a na kořeni nosu mě upoutalo pár pih. Nad očima barvy horského potoka se mu elegantně klenulo rezavé obočí, a i když to všechno mělo vytvářet dojem vlídného, důvěryhodného člověka, mělo to na mě opačný efekt. Všechny jeho výrazné elegantní rysy na mě jako celek působily mnohem rafinovaněji a sofistikovaněji, než jsem byl zvyklý u mužů, o něž jsem se obvykle zajímal.

Měl na sobě černou sportovní košili s logem své kliniky, a když se postavil, aby mi podal ruku, všiml jsem si, že je o maličko vyšší než já. Byl však mnohem štíhlejší a musel se těšit skvělé kondici. Pomyslel jsem si, že vzhledem k jeho profesi to tak musí být, a když mě vedl do své pracovny, připadal jsem si vedle něho tlustý a nemotorný. Zdálo se, že jeho konstrukce je stavěná spíš na rychlost a schopnost reakce, zatímco moje na to, abych vydržel rány a pokračoval dál. Na mně nebylo nic sofistikovaného, ani náznak nějaké rafinovanosti, což mi vyhovovalo, protože díky tomu jsem snáz zapadl mezi chlapy u policie. Všichni věděli, že jsem gay, ale já jsem se snažil, aby to pro mě nebyl problém.

Po úvodním rozhovoru, v němž se mě vyptával na přestřelku, při níž jsem ta zranění utrpěl, a na to, jakou jsem doposud absolvoval fyzioterapii, se odmlčel a hodnou chvíli jsme na sebe jen beze slova zírali. Čekal jsem, že mi sdělí, že se s tím nedá nic dělat. To mi říkali lékaři a stejně tak fyzioterapeut v nemocnici, a nakonec i ortoped po mé poslední operaci. Všichni se shodovali, že už budu navždy kulhat a ramenní kloub budu mít ztuhlý, takže musím počítat s omezeními, která z toho vyplývají. Jenže když se člověk živí stíháním zločinců, těžko může tohle přijmout a smířit se s tím.

Nakonec terapeut zavřel lékařskou dokumentaci před sebou a opřel se v křesle dozadu. Obočí se mu vyklenulo, sepjal prsty a ukazováčky si položil pod bradu.

„O co vám přesně jde, pane Vossi?“ zeptal se pak měkkým, příjemně modulovaným hlasem. Byl jsem katastrofa, uzlíček nervů a úzkosti, a tenhle chlapík se choval, jako bychom se bavili o počasí, a ne o celém mém dalším životě a o všem, na čem jsem kdy tvrdě dřel.

Trochu jsem se na židli sesunul, vyzývavě jsem roztáhl nohy a snažil se zaujmout stejně nenucenou pózu jako on. Měl jsem na sobě vybledlé tričko s logem DPD a džíny s dírou na koleni, obojí trochu volné, protože mi po dlouhém pobytu v nemocnici ochably svaly a ztratil jsem něco na váze. Jestli byl chlapík naproti mně třešňově červené ferrari, pak já ve srovnání s ním zrezivělý a otlučený traktor John Deere.

„O co mi jde?“ opakoval jsem. „O to, abych se vrátil zpátky do svého života, pane Fredericku. Abych se mohl pohybovat stejně jako dřív. Chci projít zdravotní prohlídkou a vrátit se ke službě hlídkového policisty. Chci chodit, aniž bych potřeboval berle nebo hůl. Chci být zase takový, jaký jsem byl, než jsem utrpěl to zranění.“ Chtěl jsem nemožné a věděl jsem to. „A prosím, říkejte mi Dome.“

Sklonil bradu a koutky úst se mu zvedly v lehkém úsměvu. Sakra, ten chlap vypadal dobře. Vydechl jsem a zvedl ruce, abych si přejel po krátce ostříhaných vlasech. Jen stěží jsem si udržoval klid a zdravý rozum a moje nečekaná reakce na muže, k němuž jsem upínal všechny své zbývající naděje, tomu vůbec nepomáhala.

„Dobře, Dome. A vy mně zase můžete říkat Lando. Tak mě nazývají přátelé.“

Cítil jsem, že mi obočí vystřelilo vzhůru. „Takže budeme přáteli?“ zeptal jsem se. Nechtěl jsem, aby si to vyložil s nějakým sexuálním podtextem, jak to trochu vyznělo, ale jakmile mi ta slova vyklouzla ze rtů, už je nešlo vzít zpět.

Svraštil rezavé obočí a úsměv se mu stáhl v grimasu, kterou jsem nemohl přehlédnout. Na okamžik mě zachvátila panika, že jsem svou hloupou lehkovážností zmařil šanci zajistit si jeho pomoc. V každém případě nebylo dobré přivádět ho do rozpaků, zvlášť když nijak nenaznačoval, že by se mu chlapi líbili stejně jako mně. O své sexuální orientaci jsem málokdy mluvil nebo ji dával najevo, a proto pro mě bylo těžké okamžitě odhadnout, jestli se o mě jiný muž zajímá stejně jako já o něj. Vždycky jsem byl v tomhle ohledu opatrný a hlídal jsem si, abych nedával své pocity najevo. Služba u policie není nic snadného už samo o sobě a být homosexuálním policistou dělá tenhle džob ještě náročnějším. Proto jsem se brzy naučil, že můj osobní život není téma, o kterém bych chtěl s kdekým otevřeně mluvit.

„Ne, Dominiku, nebudeme přátelé,“ odpověděl. „Vlastně je víc než pravděpodobné, že mě budete nenávidět. Budete litovat, že jste do téhle pracovny vůbec kdy vešel, a budete mě považovat za toho nejhoršího člověka na světě. Přesto udělám všechno, co bude v mých silách, abych vám splnil, po čem toužíte. Budu na vás tvrdě pracovat a vy mi za to nakonec poděkujete.“

Otevřel jsem ústa, abych ze sebe vyhrkl další nemístnou hloupost o tom, že na mně může pracovat, jak se mu zachce, ale včas jsem se zarazil. Jenom jsem se tedy kousl do špičky jazyka a pomalu přikývl.

„Myslíte tedy, že mě dokážete dát do pořádku?“

Zavrtěl hlavou, až mu pramen zrzavých vlasů vylétl dopředu a zůstal mu viset do obličeje. Chtělo se mi natáhnout ruku a odhrnout je z těch chladných modrých očí.

Do prdele, tohle není dobré. Pan Krasavec nepotřebuje, abych po něm toužil, a já zase nepotřebuju, aby celou dobu, co na mně bude pracovat a vracet mě zpátky na sto procent, mi ten v kalhotách stál.

„Ano, myslím, že by se to mohlo podařit. Ta noha mě neznepokojuje tolik jako rameno. To je pořád dost špatné. Když jste si ho vykloubil, potrhal jste si všechny šlachy a svalové úpony.“ Podíval se na mě a soucitně zavrtěl hlavou. Jeho výrok bolel víc než cokoli, co jsem kdy zažil, ale na druhou stranu jsem mohl být rád, že mě neodepisuje jako ztracený případ. „Vím, že jste prodělal rekonstrukční operaci, a to vždycky ovlivní hybnost paže. Napadá mě, jestli by se nám nevyplatilo zapracovat na tom, abyste se předělal na leváka. Pak by vás nemusela hendikepovat omezená hybnost pravé ruky.“

Jenom jsem tupě zamrkal a vypustil zadržovaný dech. Panebože, proč mě to nikdy nenapadlo! Chodil jsem dvakrát až třikrát týdně na střelnici a snažil se dostat zraněnou ruku do formy, ale výsledkem byla jen frustrace z toho, že jsem žádný pokrok nepozoroval. Proč mě nenapadlo vyzkoušet to z levé strany?

Odkašlal jsem si. „Hm, to by možná šlo,“ hlesl jsem. Trochu jsem se předklonil a položil si ruce na kolena. „Mám si to vysvětlit tak, že mě přijímáte jako klienta?“

Nedokázal jsem potlačit nával úlevy a naděje, které jsem při těch slovech pocítil. Chtělo se mi vyskočit a obejmout ho tak silně, až bych mu drtil žebra. Bránilo mi v tom pouze to, že jsem ještě nebyl ve stavu, kdy bych mohl jen tak vyskočit. Navíc jsem si nebyl jistý, jestli by zůstalo jen u toho objetí. Ještě nikdy jsem na nikoho tak silně nereagoval a připadal jsem si totálně rozhozený a nejistý, jestli za sebe vůbec můžu ručit. Potřeboval jsem se udržet na uzdě, aby mě dal do pořádku a já se mohl vrátit ke své práci.

To bylo jediné, na čem mi záleželo. Potřeboval jsem, aby mi zachránil budoucnost, ne aby se se mnou líbal.

Zadíval se na mě a v jeho křišťálovém pohledu se cosi ostře zalesklo. Ucítil jsem, že jeho odtažitý, klinický postoj se změnil v něco jiného, co se mnohem víc podobalo výraznému zájmu. Takovému, který musel vyzařovat ze mě, tím jsem si byl jistý.

Ústa se mu opět uvolnila do lehkého úsměva a rukou si odhrnul vlasy z čela.

„Ano, Dominiku, pustím se do vás,“ odpověděl.

Znovu jsem zamrkal a uvědomil si, že jsem se při té jemné narážce maličko zachvěl.

„Dobře,“ vydechl jsem. „A děkuju.“ Přejel jsem si rukou po zátylku. Najednou jsem se cítil nervózní a vyvedený z míry z jiných důvodů, než z nejistoty kolem své budoucnosti.

„Za chvíli mi děkovat nebudete,“ poznamenal. „Ale rád udělám, co bude v mých silách, abych pomohl policistovi zraněnému při výkonu služby. Nemohu vám nic slíbit, protože bez ohledu na to, jak moc se člověk snaží nebo jak moc chce, má tělo často svůj vlastní program a limity. A ty pokaždé zvítězí. Ale můžeme se snažit a já jsem optimista.“

Panebože! Konečně někdo kromě mě, kdo je optimista.

Musel jsem ruce položené na stehnech sevřít v pěst, abych se po něm nenatáhl a neobjal ho. Chtělo se mi stisknout toho cizího muže z mnoha důvodů, ale jen pár z nich mělo něco společného s dlouho očekávanými slovy, která mi řekl.

„Bude to hodně práce,“ pokračoval. „Bude to bolet. Bude to frustrující a výsledky nezaručuju. Ale v každém kroku v tom pojedu s vámi, a ať už uspějeme, nebo ne, budeme v tom jako tým. To znamená, že ve mě musíte mít důvěru a věřit, že cokoli po vás budu chtít, je ve vašem nejlepším zájmu.“

Otupěle jsem přikývl a ruce se mi ještě víc sevřely. Byl jsem zvyklý na roli toho, kdo se o všechno postará, kdo velí a je pilířem síly a opory, a přestože Royal byla mou rovnocennou parťačkou, stále jsem měl pocit, že je mou povinností na ni dávat pozor. Ne proto, že je žena, ale protože je to moje nejbližší přítelkyně, bez níž si nedokážu představit svůj život. Nikdy předtím jsem neměl nikoho, kdo by se o mě nebo o mé nejlepší zájmy staral, a teď jsem si nebyl úplně jistý, co mám s touhle novou situací dělat. A tak jsem jen zamumlal „dobře“, a protože se za stolem zvedl, postavil jsem se i já, abych mu podal ruku.

Bylo to něco víc, než jen jiskra, co mezi námi přeskočilo, když se naše ruce dotkly. Bylo to jako výboj elektrického proudu, který mi po zraněné paži šlehl ohnivou stopou a způsobil, že mi při tom kontaktu přejel mráz po zádech. Držel jsem jeho pohled a neskrývaně jsem pátral po jakékoliv známce toho, že to cítí. Že něco cítí. Bylo to nevysvětlitelné a ohromující, ale cosi se mezi námi dvěma dělo. Dokonce jsem viděl, že mu tvář lehce ztmavla a oči se mu rozšířily. Ale jen maličko. Dokázal své reakce skrývat lépe než já, ale já byl zase vycvičený na to, abych dokázal poznat i ty nejmenší změny ve výrazu. A ty se na jeho pohledné tváři objevily. Byl mnou zasažen stejně jako já jím.

Pustil mou ruku a odkašlal si. „Uvidíme se ve středu,“ řekl. „Projdeme si jednotlivé kroky a zjistíme, jak na tom přesně jste, abychom měli z čeho vycházet. Buďte připravený na to, že se při tom zapotíte.“

Nedokázal jsem potlačit uchichtnutí, i když to byl spíš laškovný úšklebek, který mi přeběhl po tváři. „Nevadí mi, když se přitom zapotím.“

Přísahal bych, že se začervenal, ale nehodlal jsem dál pokoušet štěstí. Řekl jsem tedy, že přijdu ve středu, a zamířil ke dveřím. Ještě než jsem vyšel ven, sklouzl mi pohled po všech oceněních a titulech, které měl vystavené na policích, a také jsem si stačil prohlédnout fotografie, zarámované a pověšené na zdi. Velký dojem na mě udělala jedna, na níž stál s paží kolem ramen bývalého quarterbacka Broncos Peytona Manninga, a jiná, jež ho zachycovala s basketbalistou Carmelem Anthonym, když ještě hrál za Nuggets. Nejblíž měl však Lando zřejmě k hokeji, protože ve všech sportovních suvenýrech a upomínkových předmětech, které měl na poličkách, většinou dominoval tým Avalanche, mezi nimiž byla nejedna jeho fotka s Patrickem Royem a s Gabrielem Landeskogem. To dokazovalo, že je dlouholetým příznivcem klubu.

Zřejmě si tedy při své práci plnil sen fanouška. Mě však zaujala ještě jedna fotka patrně osobního charakteru, jež se mezi podepsanými a honosnými memorabiliemi vyjímala nejvíce. Lando na ní byl mnohem mladší a stál vedle jiného mladíka, možná osmnáctiletého, který měl na sobě středoškolský fotbalový dres. Lando se usmíval od ucha k uchu s paží kolem vycpaných ramen strnulého a očividně nesvého tmavovlasého chlapce. Tady nebyl jako fanoušek nadšený ze setkání s hráčem fotbalu ani to nebyli dva kamarádi po velkém vítězství. Tenhle obrázek ukazoval mladého muže pyšného na svého přítele. Ve výrazu Landovy tváře byla zřejmá náklonnost a hrdost. Oba chlapci byli tak mladí a očividně do sebe zamilovaní, alespoň mně to tak připadalo. A také jsem poznal, že na tom nevinném snímku je zachyceno něco, co tmavovlasého chlapce zneklidňuje.

Zajímavé. Nemohl jsem si pomoct, ale napadlo mě, jestli ten neobyčejně pohledný fotbalista na snímku stále ještě existuje v Orlandově současném životě.

Všechny tyhle myšlenky však ustoupily do pozadí a uvolnily místo vzrušení. Uvědomil jsem si totiž, že tahle fotka představuje nezvratný důkaz o tom, že pan Krasavec má skutečně rád kluky stejně jako já a že spolu strávíme spoustu času tím, že se budeme pravidelně potit.

Tak jen do toho.

Druhá kapitola

Lando

Policista.

Velký, statný a nevrlý ochránce zákona a bezúhonných občanů.

Bojovník a rváč. Muž, který šel znovu a znovu za svým, dokud se nezlomil, a pak šel za svým dál.

Hrdina.

Dominik Voss byl tím vším, a ještě mnohem víc. Byl důvodem, proč jsem se ujímal případů lidí, kteří nezištně slouží ostatním a nasazují svůj život v první linií obrany před zlem ve světě, plným opravdu hrozných věcí. Bylo to něco, co jsem musel dělat. A dělal jsem to, abych vyvážil misky vah mezi tím, že si pěkně vydělám na bohatých a slavných, a tím, že budu pomáhat lidem, kteří si to zaslouží. Potřeboval jsem smysl života. Potřeboval jsem cíl. Chtěl jsem pomáhat. Opravdu jsem chtěl dávat do pořádku, co se poškodilo. Chtěl jsem svým umem a zkušenostmi přispívat k tomu, aby lidé přestali trpět.

Vždycky jsem dbal na to, abych za péči a rehabilitaci každého zraněného hokejisty nebo fotbalisty inkasoval tolik, aby to stačilo pokrýt výdaje na rehabilitaci alespoň dvou invalidních veteránů nebo příslušníků první pomoci, zraněných při výkonu služby. Jde mi o zdraví a pohodu těla, ne o konto, které vlastní jeho majitel, ani o to, jestli je, nebo není tučné. Zlomená těla pocházejí ze všech společenských vrstev a já jsem byl pevně rozhodnut, že pokud je v mé moci pomoct, udělám, co se dá.

Moje horlivá potřeba napravovat a léčit, hnací touha vracet lidem jejich bývalou slávu, vycházela z vědomí, že jsem nedokázal zachránit jedno zlomené tělo, které jsem si přál uchovat při životě ze všeho nejvíc. Moje terapeutka si se mnou užila, když jsem se jí přiznal k ošklivé hádce a ultimátu, jež jsem dal svému prvnímu a jedinému vážnému příteli v onen večer, kdy zemřel. Nazvala to projekcí. Řekla mi, že si tu nehodu dávám za vinu, i když Remy si ji částečně zavinil sám, protože jel příliš rychle na to, že pršelo. Proto se prý snažím zachránit každého, koho mohu, abych se ze svého pocitu viny vykoupil.

Samozřejmě že jsem si to dával za vinu. Kdybychom se nedostali do hádky a já tomu tvrdohlavému a krásnému klukovi neřekl, že už toho bylo dost, že mě musí opravdu milovat a také opravdu milovat sám sebe, a že musí být upřímný v tom, kdo je a co jsme, nikdy by ten večer neodešel s přesvědčením, že se náš vztah vyčerpal. Byl tiše smířený s tím, že se rozcházíme. Vlastně jsem dobře věděl, že by odešel bez ohledu na to, jestli jsme se pohádali, nebo ne. Jeho bratr dvojče volal, že potřebuje odvézt domů, a kdykoli jeden z bratrů Archerových něco potřeboval, ostatní mu okamžitě vyhověli. A zvlášť to platilo u těchhle dvojčat. Rule a Remy byli dvě strany téže pošramocené mince, a když Rule řekl, že svého bratra potřebuje, nic by Remyho nezastavilo. Ale… Pořád tu bylo to obrovské „ale“ a nejistota, která mě pronásleduje dodnes; kdybych mu neřekl, že už toho mám dost a že si zasloužím někoho, kdo mě bude milovat plně a otevřeně, jako já miluju jeho, možná, a jenom možná, by byl Remy na cestě za Rulem opatrnější. Třeba by si všiml toho tahače s návěsem, jehož řidič ztratil nad vozem kontrolu, a mohl se srážce vyhnout. A samozřejmě největší možná ze všech, možná by tu byl stále se mnou.

Prosil jsem ho, aby zůstal a řekl mi, že naše láska je natolik silná, aby se konečně dokázal svým bratrům přiznat. A taky jsem ho žádal, aby vysvobodil svou nejlepší kamarádku ze stínů polopravd a podvodů, v nichž ji uvěznil. Ale on se zmohl jen na to, že zavrtěl hlavou a odmítl to. Podíval se na mě očima barvy zimy a řekl, že nic z toho udělat nemůže. Nebyl na to připravený a dobře si uvědomoval, co to znamená: že si musím najít někoho, kdo na to připravený je.

Chtěl jsem ho nenávidět. Dodnes, celé roky od té nehody, ho chci nenávidět, ale nikdy jsem to nedokázal. Moje láska k němu byla příliš velká a příliš silná na to, aby mi nechala prostor pro jakoukoli nenávist, a místo toho mě podněcovala k ještě většímu úsilí napravovat zranění těch, kteří jsou nějak zlomení. Remyho tělo se zlomilo v tu noc, kdy došlo k nehodě, ale byly v něm zásadní problémy, které měl řešit nejen sám se sebou, ale i se svou rodinou dávno předtím, než jsme se dostali do vážné fáze našeho vztahu. A rozhodně předtím, než jsme se k sobě nastěhovali. Remy byl uvnitř zlomený a někdo, jmenovitě já, se ho měl pokusit napravit dřív, než se pro mě nadobro ztratil.

„A jaký máte pocit v noze?“ zeptal jsem se.