Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Susanne Lieder

Agatha CHRISTIE

Z německého originálu Agatha Christie.
In der Liebe sucht sie nach Hoffnung, mit ihren
Krimis erobert sie die Welt, vydaného nakladatelstvím
Aufbau Taschenbuch v roce 2024 v Berlíně,
přeložila Romana Hájková.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2025
jako svou 10069. publikaci.

Redakce Zuzana Bělohlávková
Korektura Anna Sances
Odpovědná redaktorka Lucie Frolíková
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Libichová
Obálka Martin Kábrt
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2025

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Agatha Christie. In der Liebe sucht sie nach Hoffnung, mit ihren Krimis erobert sie die Welt © 2024 by Susanne Lieder
© Aufbau Verlage GmbH & Co. KG, Berlin 2024
(Published with Aufbau Taschenbuch; »Aufbau Taschenbuch«
is a trademark of Aufbau Verlage GmbH & Co. KG)
Translation © Romana Hájková, 2024
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2025
Cover Design © Martin Kábrt, 2025

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-991-1 (ePub)
ISBN 978-80-7625-990-4 (pdf)
ISBN 978-80-7625-907-2 (print)

Mojí nepřekonatelné agentce

Po Lucrezii Borgii jsem další ženou, která zabila obrovské množství lidí, i když jen na papíře.
— Agatha Christie —

Ashfield, Torquay,

léto 1926

Agatha klečela v obývacím pokoji v domě svých rodičů a všude kolem ní postávaly bedny, kufry, krabice na klobouky a šperkovnice. Některé už zely prázdnotou, jiné ještě čekaly, až je prohlédne a důkladně prozkoumá. Teprve potom se rozhodne, co si ponechá a co rozdá.

V tomto domě vyrostla. Její rodiče se do něj nastěhovali poté, co se narodila její starší sestra, a postupem času se v něm hromadilo víc a víc věcí. Bylo jich tolik, že když sem před pár dny dorazila, chodila z pokoje do pokoje a přemýšlela, kde má začít.

Matčina smrt na jaře Agathu naprosto zdrtila. Bolestí doslova oněměla a dlouho nebyla schopná vůbec nic dělat. Hodinu za hodinou, den za dnem jen seděla a zírala do prázdna. Její život půjde samozřejmě dál, stejně jako vždy, ale jak?

Agatha unaveně vstala a pomalu prošla pokojem. Zastavila se u okna. Závěsy byly částečně zatažené, a tak dovnitř pronikal jen slabý paprsek slunečního světla, ve kterém tančila zrnka prachu. Kdysi by to se zájmem pozorovala a pak by s úsměvem natáhla ruku, jako by snad mohla sluneční paprsek zachytit a na okamžik ho podržet.

Přistoupila blíž k oknu, zkřížila ruce na prsou a zahleděla se do zahrady. Jako v mlze sledovala větve buku lehce se houpající ve větru, a kosa, který se usadil na jedné z nich a začal si čechrat peří. Mnoho odkvetlých růžových květů na keřích svědčilo o tom, že se o ně matka už nějakou dobu nezvládala starat. „Zahrada je vizitkou každého Angličana,“ prohlašovala vždy sebejistě. „Stejně jako koláčky k odpolednímu čaji.“

Jak ráda jsem s ní sedávala na pohovce se šálkem v ruce, pomyslela si Agatha a bojovala s nutkáním hlasitě vykřičet svůj žal a zármutek. Věděla však, že by to bylo k ničemu… a navíc to už mnohokrát udělala.

Unaveně chodila po pokoji a představovala si, jaké to tu kdysi bývalo. Když byla malá a její svět se skládal pouze z her a plánů. Plánů, které zahrnovaly vždy jenom následující den. Bude se toulat v lese a hledat veverky, nebo bude raději balancovat na kamenné zdi a doufat, že najde ještěrku?

Otec jí dal k pátým narozeninám psa, jorkširského teriéra. Od té chvíle ji Tony doprovázel na každém kroku. Nesmíš ho ale příliš rozmazlovat, řekl otec. Musí vědět, kde jsou jeho hranice. A ty mu je musíš stanovit.

Slavnostně slíbila, že si to vezme k srdci.

Znovu před očima viděla otce, jak sedí v křesle u okna s otevřenými novinami. Sedni si ke mně, Agatho. Něco ti přečtu.

Viděla, jak sourozenci běhají po místnosti a málem převrhnou malý odkládací stolek. V patách jim je Nursie, jejich chůva. Počkejte, až vás chytím! Pozor na tu vázu! Proboha, buďte opatrní!

Vzpomínky byly pořád velmi živé a Agathu hluboce rozesmutnily. Vydala se do kuchyně uvařit čaj. Čaj, ten pomůže vždycky, slyšela říkat Nursie. Když tě bolí břicho nebo máš naražené koleno, a dokonce i když je ti smutno.

Zatímco se hřála voda, Agatha stála u sporáku s kamennou tváří a zuby tak pevně zaťatými, až ji bolela čelist. Jakmile začala voda vřít, nalila ji do čajové konvice. Přes slzy téměř neviděla, takže si rázně odkašlala. Přestaň brečet! Vždyť víš, že to stejně ničemu nepomůže!

Teprve pak si uvědomila, že do konvice zapomněla dát čajové lístky.

S tichým vzlykem se posadila na židli a schovala obličej do dlaní. Panebože, bylo jí šestatřicet a cítila se jako stará žena. Byla zmatená, zapomnětlivá a tak vyčerpaná, že sotva stála na nohou.

Život jde dál, Agatho, to už přece víš. Hlavu vzhůru, dívej se dopředu! Pořád jen dopředu.

Vypila čaj, a když slunce zapadlo, lehla si do své bývalé postele a snažila se vybavit si matčin obličej. Co když na ni nakonec zapomene?

Agathin otec zemřel, když jí bylo jedenáct. V tu chvíli neskončilo jen její bezstarostné dětství, ale změnil se jí celý život.

Finanční potíže začaly už před lety. Její otec původně pocházel z bohaté rodiny a vždy měl k dispozici jistý příjem, aniž musel hnout jediným prstem. Jenže potom zemřel jeden ze správců, kteří při něm celé roky stáli a zajišťovali, aby on a později i jeho rodina mohli vést bezstarostný život, a další vážně onemocněl. Kromě toho se také zjistilo, že si oba zároveň pěkně mastili i vlastní kapsy. Pro Agathina otce to znamenalo obrovský šok. Byl to hodný člověk a rozuměl mnoha věcem, ale o někdejším rodinném podnikání, kterému vděčil za svůj blahobyt, nevěděl vůbec nic.

V průběhu let nakoupil její otec nespočet olejomaleb a cenných, mimořádně krásných kusů nábytku, které se teď musely postupně prodávat. Odteď se stala hlavním mottem jejich života šetrnost, takže s utrženými penězi dokázali jakž takž vyjít.

To, že museli prodat nábytek a obrazy, Agathu nijak netrápilo. Velmi ji však mrzelo, jak se otec změnil. Začal být tichý a bohužel i často nemocný. Do té doby ho znala jako veselého bezstarostného muže, který ráno odešel z domu, odjel kočárem do svého klubu a večer se v dobré náladě vrátil domů.

Ani všemožné šetření však nepomohlo, a tak se rodiče rozhodli Ashfield i se služebnictvem pronajmout a přestěhovat se na čas do Francie, kde byl život méně nákladný.

Pro Agathu byli rodiče a jejich vztah něčím posvátným. Sledovala je a užívala si, jak moc se milovali. Chovali se k sobě nesmírně uctivě a něžně a v přítomnosti jiných na sebe nikdy nezvýšili hlas. Agatha si už od dětství přála mít takový vztah. Jako malá sice chtěla být klavíristkou nebo pěvkyní, ale na prvním místě jejích přání vždycky stálo šťastné manželství.

Ve Francii musel otec bohužel dvakrát navštívit lékaře, který mu diagnostikoval onemocnění ledvin. To se nezlepšilo, ani když se vrátili do Anglie a svěřil se do rukou jejich rodinného lékaře. Ten stanovil jinou diagnózu a zároveň byli osloveni i další lékaři, samí specialisté. Jenže každý z nich měl na otcovo onemocnění jiný názor, který považoval za jediný správný. Výsledkem bylo, že nakonec nikdo nevěděl, co Agathina otce trápí.

Byl stále slabší a trpěl velkou dušností.

Agatha trpěla s ním i s matkou, která se o svého manžela dnem i nocí starala. Agatha ji ještě nikdy neviděla tak skleslou a hluboce sklíčenou.

Neutichly ani finanční starosti. Otec sice zdědil nějaké domy v New Yorku, které pronajímal, ale prakticky nic nevynášely. Potom se k jeho už tak špatnému zdraví přidalo ještě nachlazení, které přešlo v zápal plic.

Agatha bloumala domem, neklidná a plná zlých tušení. Zemře její milovaný tatínek? Opustí je?

Když stoupala nahoru po schodech, uviděla matku, jak s přidušeným vzlykem vybíhá z ložnice a mizí ve vedlejší místnosti. Pak se ozvalo otočení klíče v zámku a Agatha zůstala stát jako zkamenělá. Srdce jí bušilo až v krku a krev v uších hučela jako mořský vítr.

Její otec zemřel. Věděla to dřív, než jí to někdo řekl.

A toho dne náhle skončilo její dětství.

Po otcově smrti žila jen s matkou a několika sloužícími v Ashfieldu. Občas ji ovládl strach, že přijde i o matku, ale tyhle pocity držela v tajnosti, protože jí nechtěla působit ještě větší zármutek.

Agatha si na pár hodin zdřímla, ale když se pokusila vstát, připadalo jí, jako by její nohy nebyly součástí jejího těla. Ještě nikdy se necítila tak mizerně a nemocně. Vždycky byla mimořádně silná a pevná, nikdy se nelitovala ani nefňukala. Ale teď měla pocit, že je vážně nemocná. Neměla vůbec hlad ani sebemenší chuť k jídlu. Kdy naposledy něco jedla? Nedokázala si vzpomenout.

Stejně jako předešlé dny Agatha neklidně bloudila domem. V jednom z pokojů našla obálku s několika pětilibrovými bankovkami a také babiččinu diamantovou brož zabalenou v punčoše. Překvapilo ji to, a proto ještě odhodlaněji pokračovala v pátrání. Hledala pod postelí, úplně vzadu ve skříni, nahoře a pod ní. Lehla si dokonce i na břicho a šmátrala nataženou paží před sebou. Snažila se prozkoumat i podlahová prkna, jestli nejsou uvolněná a něco neskrývají. Kdo ví, co tady její babička – Agatha nepochybovala, že to byla ona – ještě schovala.

Chvíli zůstala ležet na břiše, oči zavřené. Poté vstala.

Napadlo ji, že si vezme auto a trochu se projede. Možná ji to rozptýlí a přivede na jiné myšlenky.

Krátce nato už stála na ulici u svého zaparkovaného auta. Zlehka přejela rukou po kapotě, která se na slunci nádherně leskla. Tohle auto si dala jako dárek.

Obloha byla skoro bez mráčku, ptáci cvrlikali a vzduch voněl mořem, sladkými květy a zralými třešněmi.

Torquay bylo hezké malé město na jižním pobřeží Anglie, letovisko s mírným klimatem, velmi oblíbené u turistů, kteří se rádi procházeli po pláži v jemném mořském vánku. Zahrady obyvatel městečka byly dobře udržované, některé dokonce výstavní a velké jako park. Většina byla obehnána živým plotem, mnohé i kamennou zdí, kterou však šlo velmi snadno přelézt. A na spoustě z nich se dalo také báječně šplhat a balancovat. Agatha se opět v myšlenkách vrátila do dětství. Jak ji matka často kárala, když sklouzla z mechem obrostlých kamenů a odřela si kolena.

Kolem ní prošel starší pár, oba ji srdečně pozdravili a kráčeli dál. Turisté, pomyslela si, užívají si života, léta a vzájemné blízkosti.

Uvědomila si, že vzdychá. Měla bych se přestat mučit, pomyslela si a zavrtěla hlavou. Potom se sklonila a vzala do ruky kliku. Zachvátil ji prchavý pocit dětsky radostného očekávání krátké vyjížďky. Je tak úžasné řítit se v autě krajinou.

Ten pocit však zmizel stejně rychle, jako se objevil, a ona se zastyděla. Jak mohla cítit byť jen maličký náznak štěstí, když prožívala smutek!

Agatha prudce otočila klikou. A znovu. Znovu a znovu. Ale motor nenaskočil. Protáhla se a zkusila to ještě jednou. Zatracené auto! Proč nechceš fungovat?

Motor stále nereagoval. Cítila, jak se jí do očí derou slzy, a zmateně přemýšlela, proč je tak rozrušená.

Zvedla z kapoty kabelku, přitiskla si ji k hrudi a běžela zpátky do domu. Odemkla, rozrazila dveře a chvíli zůstala stát v hale, ohromená a lapající po dechu. Až když uslyšela hlasité vzlykání, uvědomila si, že pláče. Celá roztřesená vběhla do obývacího pokoje a vrhla se na pohovku. Po chvíli se posadila a vysmrkala. Hlavou se jí honily hrozné myšlenky. Děsivé a hluboce znepokojivé. Co když přichází o rozum?

Propukla v pláč jen proto, že nešlo nastartovat auto. To nepochybně znamená, že s ní není něco v pořádku.

Agatha popadla jeden z polštářů a objala ho rukama. Dala by cokoli za to, aby mohla své matce ještě jednou říct, jak moc ji miluje a jak strašně jí teď chybí.

Ale musela se spokojit jen se svými vzpomínkami. To bylo všechno, co měla.

I.
1908–1910
Na cestách

1.

Paříž

Agatha seděla se zavřenýma očima na klavírní stoličce s rukama na klávesách. Z napětí ji bolela ramena i celá záda.

Soustřeď se!

Už dvakrát nebo třikrát zaškobrtla a zastavila se. Pokaždé, když zahrála špatný tón, by se nejraději propadla do země. Začala znovu a věděla, že to bude zase další chyba.

S obavami se podívala doprava, kde stála její učitelka klavíru, madame Legrandová, se znepokojivě temným výrazem a pevně semknutými rty.

Agatha se potila. Styděla se až do morku kostí a nebylo to poprvé. Přitom den předtím dokázala Beethovenovu sonátu Pathétique zahrát doslova bravurně, i když to pro ni nebylo vůbec snadné. Možná by si to měla konečně uvědomit a přiznat. I když se jí myšlenka, že by se stala klavíristkou, velmi líbila, hrála jen „obstojně“. A obzvlášť špatně snášela, když musela hrát před publikem. To pak měla prsty tak ztuhlé a nehybné, až se jí zdálo, jako by jí vůbec nepatřily a nemohla s nimi skoro ani pohnout, natož klouzat po klávesách.

„Mademoiselle Millerová,“ odkašlala si madame Legrandová. „Snad abychom to raději nechaly být.“ Povzdechem, jímž svoje slova doprovodila, dala jasně najevo, že ji považuje za naprosto beznadějný případ. „Nejlepší bude, když se s matkou vrátíte do Anglie.“

Než se stačila rozplakat, Agatha vyskočila a rozběhla se ke dveřím. A v ten moment si uvědomila… že se jí to jenom zdá.

Ulehčeně vydechla a rychle se posadila na posteli. Polštář byl vlhký, ale spíš od potu než od slz. „Díky bohu to byl jenom sen,“ zamumlala a svalila se zpátky do peřin.

Bylo jí patnáct, když přijela s matkou do Paříže, aby se tam zapsala na dívčí penzionát. Od té doby už uplynuly dva roky, koncem léta jí bude osmnáct.

Škola, kterou navštěvovala už její sestra Madge, se však velmi změnila. „Jde to tam z kopce,“ zhodnotila jejich matka a Agatha tušila, co to znamená: Začíná se rozhlížet po novém penzionátu. Její matka nikdy neváhala, a když si něco usmyslela, musela to udělat. Za každou cenu. Vystřízlivění, deziluze a zklamání ji ani v nejmenším neděsily. Během chvilky spřádala nové plány.

Agatha milovala jízdu metrem nebo autobusem přes celé město a velmi ráda se procházela po květinovém trhu. Samozřejmě ne sama, ale vždy v doprovodu nějaké starší ženy jako třeba matky nebo madame Legrandové. Že se jako mladá svobodná dívka nemůže sama toulat po Paříži, to samozřejmě Agatha věděla. Mohlo by to vrhnout špatné světlo na její vzdělání a některým mužům vnuknout hloupé nápady.

Doma v Anglii to bylo trochu uvolněnější.

Agatha věděla, že dřív nebo později si bude muset najít manžela. Ta představa se jí moc nezamlouvala, protože ještě nepotkala muže, do kterého by se mohla zamilovat. Ale co není, může se stát.

Vášnivě ráda navštěvovala také muzea, divadla a operu. Všechno do sebe nasávala a vstřebávala jako houba.

Do té doby, než jí matka sdělila to, čeho se dlouho obávala: Že bude muset změnit školu. „Jak už jsem řekla, Agatho, jde to tady z kopce a já chci, abys měla řádné vzdělání.“

A tak Agatha přešla do penzionátu slečny Drydenové, která měla v péči dvanáct dívek. Angličanky, Američanky a samozřejmě také Francouzky. V nové škole se jí moc líbilo. Vyučování ji bavilo, jistě i proto, že hlavní důraz byl kladen na hudbu. Vzhledem k tomu, že v Anglii žádné takové zařízení nenavštěvovala, protože ji matka učila doma, byla Agatha nejraději se svými spolužačkami. Milovala všechno to povídání, chichotání, dovádění a špitání o mladých hezkých chlapcích.

Každý večer, když ležela v posteli, si s nadějí říkala, že by z ní možná nakonec mohlo být i něco víc než jenom ucházející klavíristka. Ale ve skutečnosti už tomu moc nevěřila.

Agatha milovala i zpěv a chodila na hodiny k monsieurovi Bouému, opernímu pěvci s krásným barytonem. Bydlel v několikapatrovém domě bez výtahu. V Anglii Agatha hrála golf, kriket a tenis, jezdila na koni a na kolečkových bruslích. Veškeré pohybové aktivity prováděla s velkým nadšením. Byla tedy zvyklá cvičit, ale šplhání po schodech do pátého patra jí překvapivě dělalo velké problémy. K monsieurovi Bouému pokaždé dorazila unavená a těžce oddychující.

A on ji pokaždé zcela bez soucitu pozoroval a potom prohlásil, že zaprvé by to takhle vypadat vůbec nemělo a zadruhé, že není divu, že tak strašně lapá po dechu, když dýchá úplně špatně.

Copak se dá dýchat špatně? To byla pro Agathu záhada, ale nechtěla se ptát, aby svého učitele ještě víc nerozzlobila.

Monsieur Boué jí poklepal na lopatky a řekl jí, aby se zhluboka nadechla. Udělala to a on se rozběhl pro měřicí pásku, kterou jí omotal kolem trupu v místech, kde měla bránici. „A teď se pěkně zhluboka nadechněte a zase vydechněte, mademoiselle. Proboha, takhle ne! Co to děláte?“

„Dýchám.“

„Špatně, úplně špatně.“ Zavrtěl hlavou, nevěřícně vzdychl a předvedl jí to. Agatha se málem rozesmála, ale podařilo se jí to skrýt.

„Zpěv je otázkou dýchání. Zkuste to znovu, mademoiselle, nevzdávejte to.“

„Dýchání bych se nikdy nevzdala,“ odpověděla Agatha a on na ni vrhl přísný pohled.

„Správné dýchání je vážná věc, mademoiselle. Jak chcete zpívat, když neumíte pořádně dýchat?“

„No…“

Monsieur Boué mlaskl, podíval se na pásku, která se zvedala a klesala, a nakonec přikývl. „Už je to lepší.“

Její hlas byl shledán „přijatelným“, ale monsieur jí poradil, aby zkusila spíš mezzosoprán a rozvíjela střední polohu. Když zpívala, kroužil kolem ní se založenýma rukama nebo si s bradou opřenou o pravou ruku něco mumlal. „Jak dlouho jste v Paříži, mademoiselle?“

„Dva roky, monsieure.“

„Mluvíte velmi dobře francouzsky.“

„Merci.“

Kdyby byla tak dobrá i její gramatika, bylo by to skvělé. Agatha se francouzštinu naučila výborně díky svému sluchu, ale když měla zapsat to, co právě řekla nebo slyšela, přiváděly její výkony učitele k zoufalství. „Nikoli autel, mademoiselle, ale hôtel,“ naříkal třeba. „A nejde o vaši víru, ale o pečená játra. Foie, mademoiselle, ne foi.“

„Ale zní to úplně stejně a já jsem myslela…“ Jenže na tom, co si myslela, vůbec nezáleželo a ona si prostě dál a dál pletla podobně znějící slova.

„Znovu od začátku,“ vybídl ji monsieur Boué stojící před ní. „Otevřete ústa dokořán a pokračujte.“

Jestli se mi podívá ještě hlouběji do krku, uvidí, co jsem měla k obědu, pomyslela si Agatha a zakuckala se smíchy.

Podíval se na ni tázavě a trochu rozhořčeně, jako by nechápal, co je na tom vtipného.

„Pardon.“ Odkašlala si.

„Tss.“ Znovu zavrtěl hlavou.

Dnes večer ho z toho vrtění určitě bude bolet krk, napadlo ji a znovu se jí smíchy stáhla bránice.

„Chcete být pěvkyní?“ zeptal se náhle.

„Oui. Nebo klavíristkou. Nebo obojím.“

„Hm.“ Podíval se na ni. „No, uvidíme.“

Pokradmu se podívala na hodiny na římse. Čas na čaj. „Mademoiselle?“

„Pardon.“ Krásně horký, povzbuzující čaj s jedním či dvěma koláčky nebo zázvorovými sušenkami. Zakručelo jí v žaludku a potlačila povzdech.

Později, když za sebou zavřela dveře, pocítila stesk po domově. Ve Francii se jí líbilo, ale Anglie to nebyla. A kromě toho měla také nepříjemný pocit, že její sen stát se slavnou hudebnicí se jí víc a víc vzdaluje.

Agatha se dál neúnavně učila, dělala pokroky a užívala si života. A stejně neúnavně bojovala se steskem po domově. Jednou náhodou vyslechla rozhovor tří spolužaček, které se právě bavily o ní. „Je tak nádherně praštěná, nemyslíte? Ale moc milá.“

Praštěná? pomyslela si překvapeně. Co je na ní praštěného?

Jejich penzionát navštěvovali členové divadla Comédie Française a přednášeli jim například o Moliérovi. Také k nim chodili zpívat studenti z konzervatoře. Bylo to naprosto úžasné a Agatha vždycky seděla v první řadě a tleskala ze všech nejhlasitěji. Její učitelka madame Legrandová se na ni tu a tam nesouhlasně podívala, ale Agatha předstírala, že to nevidí.

„Musíte se naučit ovládat svůj temperament,“ vyslechla si později.

Po večerech dívky občas slovutnou Comédie Française navštívily, a když na pódium vešla slavná Sarah Bernhardtová, Agatha zatajila dech. Představovala si ji ale úplně jinak, a tak zašeptala do ucha Marii, která seděla vedle ní: „Musím se přiznat, že jsem trochu zklamaná.“

„Jak to?“

„Ona je tak… stará.“

To byla sice pravda, ale přesto Bernhardtová vyzařovala důstojnost a eleganci.

Slečna Drydenová nabídla studentkám herecký kurz, který Agatha s nadšením absolvovala a obzvlášť ráda hrála tragické hrdinky. Hodně se snažila, zvyšovala hlas a teatrálně gestikulovala.

„To bylo docela hezké, mademoiselle,“ usmála se slečna Drydenová. „Ale pamatujte si, že méně je někdy více.“

Agatha už nějakou dobu navštěvovala také hodiny klavíru u pana Fürstera, který nebyl Francouz, ale Rakušan.

Byl považován za velmi dobrého učitele, i když se jevil jako extrémně přísný, ne-li děsivý. Zatímco hrála, chodil po místnosti, nahlížel do květináčů, zkoumal listy svých pokojových květin a kýval nebo kroutil hlavou, když je zapomněl zalít. Procházel pokojem, sem tam vzal z police knihu a otevřel ji. Chvíli v ní listoval, něco zamumlal, zase ji zavřel a vrátil zpátky.

Zpočátku si Agatha myslela, že její hru nevnímá a nezajímá ho. Proč ale přijímal studenty, když ho potom vůbec nezajímali? Jenom kvůli penězům?

Jenže když pak jednou zahrála špatný tón a on se najednou objevil vedle ní a prudce zatřásl víkem klavíru, vyděšeně stáhla prsty.

„Mademoiselle!“ vykřikl šokovaně. „Co to bylo?“

„Pardon, monsieur,“ řekla tiše a zahanbeně sklopila oči.

„Pardon?“ Odfrkl si. „To nestačí, mademoiselle! Chcete urazit mě, nebo snad dokonce Chopina?“

„Ale to vůbec ne, to bych si nikdy…“

„Mon dieu!“ Vůbec se nechtěl uklidnit, jako by si ten špatně zahraný tón vzal osobně.

Agatha si naštěstí postupem času na jeho podivné výlevy zvykla a pochopila, že jejich hlavním důvodem je jeho bezmezný obdiv k Chopinovi. Proto ho každý falešný tón tak ranil na duši.

„Nehrajte jen rukama, mademoiselle,“ řekl jí jednou, když stál vedle klavíru a poslouchal, jak hraje valčík. „Chopina musíte hrát i srdcem.“ Sklonil hlavu a ona si představovala, že je to znamení dobré vůle. Stiskl rty a přikývl. „To bylo docela pěkné. Tak ještě jednou od začátku, mademoiselle Millerová.“

2.

Nedělní procházky se slečnou Drydenovou do krásné oblasti Buloňského lesíka Agatha milovala.

Toho slunečného odpoledne kráčely mladé dívky ve dvojicích, některé se držely za ruce a všechny bez ustání klábosily. Slečna Drydenová je nechala, pravděpodobně proto, že sama se zdála být hluboce zamyšlená. Šla před nimi s rukama spojenýma za zády, pozorovala stromy a chvílemi se podívala nahoru na oblohu. Tu a tam jí po tváři přeběhl smutný úsměv a Agatha uvažovala, jestli nemyslí na nějakého muže.

V lese bylo nádherné jezero s křišťálově čistou vodou, která v jasném slunečním světle pronikajícím korunami stromů oslnivě jiskřila. Dívky se u něj v němém úžasu zastavily a okouzleně sledovaly tu úchvatnou podívanou. Byl to opravdu překrásný pohled.

Na břehu přistála volavka a klidně se procházela. Slečna Drydenová si přiložila prst na rty. „Psst, mesdemoiselles,“ zašeptala. „Nechceme ji vyděsit.“

„Kéž bych měla s sebou svůj skicák,“ zašeptala Helène stojící vedle Agathy.

„A já bych chtěla odhodit šaty a skočit do vody,“ opáčila Agatha. Helène se na ni podívala, jako by se jí svěřila, že si chce dát volavku k večeři. „Ty by ses chtěla koupat?“ Znělo to znechuceně.

„A jak ráda.“ Agatha si těžce povzdechla.

„A to jako, ehm, bez oblečení?“ zašeptala Helène šokovaně.

„No, těžko můžu skočit do jezera ve svých nejlepších nedělních šatech, nemyslíš?“

Volavka sebou trhla a slečna Drydenová se na dívky vyčítavě podívala.

Pokračovaly dál. Skupina byla sotva pár kroků od jezera, když se před nimi na cestě objevil muž. Helène se tak lekla, že sáhla po Agathině ruce a pevně ji stiskla. Druhou rukou si zakryla ústa, pravděpodobně proto, aby potlačila výkřik.

Agatha byla naopak spíš překvapená než vyděšená. Odkud se ten muž vzal? A proč proboha neměl kalhoty? Horní část svého těla měl elegantně oblečenou do saka a vesty, ale od pasu dolů byl zcela nahý.

Zmizel za jedním ze stromů stejně rychle, jako se objevil. Nebo ji snad klamal zrak? Proč by ten muž chodil po lese bez kalhot? Ráda by si o tom promluvila se slečnou Drydenovou, ale výraz její tváře nevěstil nic dobrého.

Proběhla kolem nich a prudce mávala slunečníkem. Vlastně jím spíš hrozila. „Co vás to napadlo, monsieur!“ vykřikla rozčileně. Chtěla ho pronásledovat? A nechat tu svoje svěřenkyně samotné?

Agatha byla naprosto fascinovaná, takhle slečnu Drydenovou ještě nezažila. Na druhou stranu se jim nic podobného dosud nestalo.

Slečna Drydenová se zastavila, zvedla slunečník do vzduchu a potom se otočila k dívkám, které tam zmateně stály s očima upřenýma na špičky svých bot. „Mesdemoiselles.“ Zalapala po dechu. „Nejlepší bude, když co nejrychleji zapomenete na to, co jste právě viděly. Rozumíte?“

Dívky mlčely a tváře v bledých obličejích jim hořely. Několik jich přikývlo, aniž by zvedly hlavu.

„Viděla jsi to, co já?“ zašeptala Helène.

„Já nevím,“ musela přiznat Agatha.

„Neměl kalhoty,“ zašeptala Helène šokovaně. „Jestli to řeknu maman…“

„Raději jí to neříkej.“ Agatha se zasmála.

„Zdá se ti to vtipné?“

„Ne, vlastně ne.“ Snažila se udržet vážný obličej. „Jak se za ním slečna Drydenová rozběhla.“

„Ano, a jak mávala slunečníkem.“

Během zbytku procházky Agatha přemýšlela, jestli o tom řekne matce.

Vydržela to pár dní, ale pak to z ní vypadlo. „Když jsme byly naposledy se slečnou Drydenovou v lese, najednou před námi stál muž.“ Udělala působivou přestávku, aby dodala vyprávění na dramatičnosti. „A neměl na sobě kalhoty.“

Matka se na ni překvapeně podívala a pak hlasitě zalapala po dechu. „Jak prosím? Asi jsem špatně slyšela!“

„Měla jsi vidět slečnu Drydenovou, mami. Jak ho pronásledovala se zdviženým slunečníkem. Ale už byl pryč, ztratil se někde mezi stromy.“

Agathina matka se začervenala až k uším. „A? Ty jsi…“ Rozpačitě si odkašlala. „Viděla jsi něco?“

„Jak jsem řekla, neměl na sobě kalhoty.“

„To jsem slyšela, Agatho. Ty jsi…“ Zakašlala. „Zírala jsi na něj? Chci říct, dívala ses pozorně?“

Teď se začervenala i Agatha. „Samozřejmě že ne, mami.“

„Přísaháš?“

„Na svůj život.“

„Nemusíš být tak dramatická, Agatho.“

„Seběhlo se to příliš rychle. Můžu se tě na něco zeptat, mami? Proč byl ten muž v lese bez kalhot? To nechápu.“

Matka zvedla obočí a znovu se rozkašlala. „Nic tě nenapadá?“

„Proto se tě na to ptám.“

„Prostě mu dělá dobře odhalovat se před mladými dívkami.“

„Ale proč?“ Absolutně to nechápala.

Dlouhý povzdech naznačoval, že matka už má takových otázek dost. „Někteří muži jsou prostě takoví, Agatho. Obávám se, že lépe ti to vysvětlit nedokážu.“

Agatha se s tím prozatím spokojila, ale řekla si, že se na to příležitostně ještě zeptá sestry.

V létě slečna Drydenová občas pořádala taneční odpoledne, na která byly zvány i bývalé studentky.

Agatha dostala na nadcházející večírek od matky nové šaty v holubičí šedé, které si velmi oblíbila. Slušely jí, materiál byl příjemně lehký a splývavý. Naopak problémy jí dělaly její dlouhé kudrnaté vlasy. Sama si s nimi neporadila. Ale dívky si navzájem pomáhaly, česaly se, zaplétaly si copy a potom je různě upevňovaly hřebínky a sponkami. Na Agathiny vlasy bylo potřeba víc hřebenů, aby je alespoň trochu zkrotily. Všechny dívky jí její krásné husté vlasy záviděly.

Tentokrát byla pozvaná i jedna bývalá studentka, vdaná za hraběte. Napsala, že s sebou přivede syna, který byl přibližně ve věku studujících dívek. Slečna Drydenová jim o tom řekla den před večírkem. „Jsem si jistá, že bude tančit s vámi všemi, mesdemoiselles. Ale žádám vás, abyste pamatovaly na svoje dobré vychování. Nesoupeřte a nesvádějte ho.“

Jedna nebo dvě dívky se s rukou před ústy zachichotaly.

„Nezírejte na něj a nedotýkejte se ho,“ dodala Gisèle šeptem k pokynům slečny Drydenové. Agatha, která seděla v lavici vedle ní, málem vyprskla smíchy. Ale už teď se na něj vysloveně těšila.

Od té doby, co četla knihy Alexandra Dumase, pevně věřila, že na mladých mužích je něco hrdinského. V hlavě se jí odehrávaly zvláštní scény: Mladý, pohledný chlapec vyjíždí z lesa na tmavém koni. Samozřejmě je výborný jezdec, elegantně oblečený, s upraveným knírkem a melodickým hlasem, jímž Agathu požádá, aby nasedla na jeho koně. „Chci vás vzít dolů k potoku a ukázat vám mloky, které jsem právě objevil,“ říká a natáhne ruku. Ne, vlastně ne. Pochopitelně sesedne a pomůže jí na koně. A samozřejmě na něj udělá velký dojem, jak sebevědomě sedí Agatha v sedle a pochválí jí držení těla. „Vidím, že oba rádi jezdíme na koni,“ prohlásí a usměje se. Agatha má sevřený žaludek a srdce jí silně buší. V tu chvíli si je jistá, že si ho vezme. Předtím je ale nejspíš čeká ještě jedno nebo dvě dobrodružství, kdy jí on zachrání život a ona si to bude velmi užívat. Bude to její hrdina, skutečný hrdina jménem Aramis nebo Porthos.

„Proč se tak křeníš?“ zašeptala Gisèle. Opravdu se křenila?

„Jmenuje se Rudi,“ zašeptala znovu Gisèle a Agatha to už nevydržela.

Aby zamaskovala prudký výbuch smíchu, přitiskla si Agatha obě ruce k ústům a dělala, že má záchvat kašle. Vypadalo to, jako by se opravdu dusila.

Slečna Drydenová se k ní okamžitě rozběhla. „Mon dieu, co je s ní?“ Plácala Agathu po zádech a ovívala ji.

„Vstaňte, mademoiselle.“ Zvedla Agathu ze židle. „A teď natáhněte ruce a zvedněte je nad hlavu. Ano, tak je to dobře. Zhluboka se nadechněte a vydechněte.“

Rudi ve skutečnosti vypadal docela dobře, ale ze zářivého hrdiny z Agathina snu neměl vůbec nic. Nepřijel na tmavém koni, ale v kočáře, a navíc se při vystupování praštil do hlavy. Pak se rychle rozhlédl. Když si všiml mladých dívek seřazených před domem, aby pozdravily hosty, zdálo se, že mu po tváři přeběhlo něco jako hrůza. Ale možná se Agatha spletla. Proč by měl být vyděšený? Mladík se okamžitě přinutil k úsměvu a natáhl ruku, aby pomohl matce vystoupit. Byla krásná a měla na sobě nádherné šaty s volány. Vypadala tak vznešeně a důstojně!

Dívky si začaly šeptat a slečna Drydenová zasyčela: „Mesdemoiselles!“

Rudi každou z nich pozdravil úklonou a políbením ruky a vždycky přitom zamumlal: „Enchanté.“

Jeho matka šla pomalu kolem řady dívek a na všechny se mile usmála. Potom řekla jasným, melodickým hlasem: „Velmi ráda jsem tu studovala a moc se mi po tom všem stýská. Opravdu vám závidím.“

To bylo od ní nesmírně laskavé! Slečna Drydenová šťastně přikývla a zavedla ji a jejího syna do domu.

Skupina dívek je v přiměřené vzdálenosti následovala.

Rudi postupně vyzval k tanci všechny dívky a většina z nich se nemohla dočkat, až na ně konečně přijde řada a mladík je zavede parket. Když došlo na Agathu, musela konstatovat, že to nebyl nijak působivý zážitek. Jako syn hraběte měl jistě skvělé vychování a skutečně se choval naprosto příkladně. Také byl dobrý tanečník a ovládal pravidla konverzace, ale jevil se také poněkud… bezbarvý. Agathu jiné slovo ve vztahu k němu nenapadlo, i když o tom během doby, kdy ho sledovala, jak tančí s Gisèle, hodně přemýšlela.

„Co tím přesně myslíš?“ zeptala se Helène, když jí to později řekla.

„Nevím,“ přiznala se a pokrčila rameny. „Prostě neřekl vůbec nic zajímavého, pořád se jenom usmíval a… No, já nevím.“

„Ale to je přece hezké, když se někdo pořád usmívá.“

„Ne, když nedělá vůbec nic jiného.“

„Hmm,“ zdálo se, že kamarádka o tom potřebuje přemýšlet.

Když si šla Agatha lehnout, přepadl ji zvláštní pocit. Uvědomila si, že romantika a hrdinství se do skutečného světa nehodí. Že patří spíš do knih a na divadelní jeviště. Skutečný život je jiný. Ve skutečnosti mladým mužům rudnou uši, když tančí s dívkou, často uklouznou, protože taneční parket je příliš naleštěný, a také koktají, když mají začít konverzovat.

Nakonec si řekla, že se na to bude dívat pozitivně. Možná by bylo dobré, kdyby konečně pohřbila svoje dívčí romantické sny a místo toho čelila faktům. Protože ten, kdo nemá příliš velké sny a očekávání, nemůže být zklamán.

3.

Další školní rok se chýlil ke konci a dívky byly s každým uplynulým dnem neklidnější a hlasitější. Gisèle a Helène pojedou ke svým rodinám na jih Francie a mnoho dalších spolužaček se také vrátí domů. Toho dne vstala Agatha brzy, ještě za úsvitu, a dlouho stála u okna a pozorovala východ slunce nad městem. Byl to nádherný pohled, který ji znovu a znovu přiváděl v úžas.

To odpoledne měla přijít známá klavíristka, která byla kdysi studentkou slečny Drydenové, a dívky jí měly něco zahrát.

Agatha se modlila, aby se tomu dokázala nějak vyhnout. Strašně nerada hrála před ostatními. Jakmile usedla ke klavíru za přítomnosti publika, stával se z ní jiný člověk. Najednou měla obě ruce levé, a ještě k tomu se jí třásly trémou. Její mozek se zoufale snažil vybavit si noty, které den předtím hrála doslova bravurně, a dokonce ke hře i zpívala. Jenže to si hrála jen tak sama pro sebe.

Vím, že to příšerně pokazím, pomyslela si, jakmile se pozdravila se slavnou klavíristkou a prohodila s ní pár slov. A když potom zaznělo: „Mademoiselle Millerová vám něco zahraje,“ Agathina tvář hořela, jako by dlouho seděla příliš blízko krbu. Na vratkých nohách došla ke klavíru, neohrabaně se posadila a strávila věčnost rovnáním šatů.

Soustřeď se a buď klidná. Pěkně se zhluboka nadechni a vydechni. To zvládneš!

To určitě! Hned v prvním taktu ztratila nervy, tváře jí hořely rozpaky a zoufale vykoktala: „Pardon, začnu znovu.“

Slyšela, jak si slečna Drydenová odkašlala, a přála si, aby se otevřela podlaha a spolkla ji, klavír i stoličku, a potom – až bude po všem a všichni odejdou a zapomenou na ni a její bídnou hru – ji znovu vyplivla.

Po téhle hrozné ostudě se Agatha odvážila a zeptala se svého učitele, zda by se mohla stát koncertní klavíristkou, kdyby tvrdě pracovala a dala do toho všechno, co mohla.

Monsieur Fürster byl jako vždy velmi přátelský a zdvořilý, ale pravděpodobně se nedokázal přimět, aby jí řekl pravdu, upřímnou a bez příkras. „Ehm, mademoiselle,“ začal váhavě. „Jste poměrně talentovaná, to bezpochyby.“

Bylo jasné, že teď přijde nějaké ALE. „Ale nemyslím si, že jste stvořená pro hraní před publikem.“

Agatha hlasitě vydechla. „Ta moje zatracená tréma. Kdybych se jí tak mohla nějak zbavit.“

„Tréma se většinou postará o to, aby ze sebe člověk vydal to nejlepší, mademoiselle.“ Věnoval jí milý úsměv, což byl jen žalostný pokus ji trochu rozveselit. „U vás to však funguje jinak. Vás tréma nemotivuje, ale paralyzuje. Je mi to velmi líto.“

„Merci, monsieur. Merci, že jste nechodil kolem horké kaše.“ Byla opravdu ráda, že jí netvrdil, aby se ještě víc snažila, dokud si nezvykne hrát před publikem.

Agatha si vždycky cenila upřímnosti, nepotřebovala, aby s ní někdo zacházel v rukavičkách. Dokázala zvládnout pravdu.

Pověděla o tom svojí matce, která z toho – jako obvykle – nedělala žádnou vědu a rozhodně nepropadala beznaději jenom proto, že její nejmladší dcera nebyla tak nadaná, jak věřila. „Obávám se, že je to i tvojí povahou, Agatho. Musíš se naučit víc krotit. To je to, co tě stále brzdí. Jako koncertní klavíristka by ses musela skutečně dokonale ovládat a držet všechny svoje emoce pod kontrolou, bez ohledu na to, jak velká by byla tvoje tréma.“

„Já nikdy nebudu koncertní klavíristkou, mami.“

„To je jedno, miláčku, ať už se svým životem uděláš cokoli, nesmíš dovolit, aby ti tvůj temperament házel klacky pod nohy.“

Matka měla pravdu ve všem, co řekla. Ale jak má ovládnout svůj temperament? Jak se to dělá a lze se to opravdu naučit?

Agatha se s povzdechem zhroutila na postel.