Text © Charly Art, 2020

Cover design © Carolin Liepins, 2020

using images from Kompaniets Taras / shutterstock, Anna Chelnokova / shutterstock, one AND only / shutterstock, Ant_art/shutterstock, prapann/shutterstock, mrjo/shutterstock

Translation © Rudolf Řežábek, 2025

All rights reserved.

ISBN 978-80-284-0767-4

PROLOG

Na obloze zářil úplněk a hory se stříbřitě leskly. Krajina se rozprostírala ve strašidelném tichu, jako by všechna stvoření, která tu kdysi žila, navždy odešla.

Čtyři majestátní vlci se usadili na výběžku pod vrcholem, bystrýma očima zkoumali měsíčním svitem zalité hory a osamělá údolí. Na tlapách se jim temně leskla krev a kožešiny měli potrhané, což svědčilo o brutální bitvě. Největší vlk, který z nich byl zároveň nejstarší, zaškubal ušima.

„Vracejí se.“

Jeho hlas zněl jako klidný šepot, ale rozšířené zornice prozrazovaly, že se bojí. Vlčí společníci sledovali pohled šedého vlka do zdánlivě opuštěné prolákliny. Jejich oči, které v noci jiskřily, si všimly kradmých pohybů a zubů blýskajících se v měsíčním světle. Trojici vlků po boku nejstaršího přemohl neklid, když spatřili hrozící nebezpečí. Velký, světlehnědý vlk se otočil k šedému druhovi.

„Co budeme dělat?“

Strach, který mu rozechvíval hlas, přiměl vedle něho stojící vlčici k tomu, že se k němu svou krásnou stříbrnou srstí přitiskla, aby mu tak dodala sebedůvěru.

„Samozřejmě budeme bojovat!“

Odpověď přišla od nejmladšího ze čtveřice. Jeho tmavá srst byla pokrytá nesčetnými ranami, ale oči mu jasně a neohroženě zářily, když upíral zrak na světlehnědého vlka. Ten však mladého druha odbyl cuknutím uší a dál se díval na nejstaršího. Šedý vlk se však vyhýbal pohledu ostatních a upřeně zíral dolů do údolí, jako by sledoval zkázu svého životního díla.

Chvíli trvalo, než – stále ještě klidným hlasem – pokračoval: „Smečky můžou mluvit o štěstí, že jejich vlčata cvičí tak stateční vlci, jako jsi ty.“ Nakonec vlk sklouzl pohledem na své průvodce a zaměřil se na mladého vlka. „Ale já nemůžu připustit, abychom pokračovali v bitvě, která je už prohraná. Tentokrát jsme vyvázli se zraněními, ale příště bychom za svou odvahu mohli zaplatit životem!“ Odmlčel se, jako by mu další slova způsobovala příliš velkou bolest, ale nakonec zlomeným hlasem pronesl: „Nemá to smysl, musíme se Strážných hor vzdát.“

Nejmladší sebou škubl, jako by šlápl na trn.

„Šediváku, to snad nemyslíš vážně!“ Jeho hlas se pronikavě odrážel od skalních stěn. „Jak můžeme dovolit, aby ovládli Strážné hory?“

Šedivák opětoval mladšímu druhovi pohled, ve kterém se zračila hluboká bolest. „Nemáme jinou možnost, Temný hurikáne. Musíme odejít.“ Ještě jeden okamžik hleděl tmavému vlkovi do zděšeně vykulených očí a velitelsky vztyčil ohon. Byl to jednoznačný rozkaz. Stříbrná vlčice se nejmladšího jemně dotkla čenichem nad hlubokou ranou na pleci, pak se odvrátila a vyběhla po svahu až na nejvyšší bod hory. Velký světlehnědý vlk ji tiše následoval. Těsně vedle sebe zmizeli za vrcholem a zanechali za sebou Temného hurikána i Šediváka.

„To nemůžeme udělat, Šediváku! Kde budeme žít, když ne tady? Kde máme my, strážci, cvičit mláďata smečky, když ne na tomto posvátném místě?“ zeptal se rozhořčeně Temný hurikán. Hlas černého vlka se spíš podobal vyděšenému kňourání mláděte než slovům strážce.

„Smečka věčného lovu nad námi bdí, Temný hurikáne! Najde odpověď na tvoje otázky. Já už nemůžu udělat nic víc než nás odtud odvést!“

V očích mladého vlka vzplál nespoutaný oheň. Otevřel tlamu, aby pronesl další vzdorovitou poznámku, ale Šedivák se předklonil a jemně mu položil čenich na čelo.

„Opusť tohle místo, Temný hurikáne.“

Vzápětí se od něj odvrátil a dlouhými skoky vyběhl za ostatními vlky. Temný hurikán si zhluboka povzdechl a pak zahájil výstup. Když dosáhl vrcholu hory, zůstal stát a otočil se. Znovu se zadíval do údolí, které se pod ním rozkládalo ve stínech, a teď už rozeznával třpytivé kožešiny jasněji. Tiše se pohybovaly v měsíčním světle a obrovskou skalní plošinu už zaplnilo nesmírně mnoho těl. Od poslední bitvy jich nepochybně přibylo. Mladému strážci přeběhl mráz po hřbetě, když poznal strašlivý pach nepřátel. Rychle se otočil a dlouhými skoky se hnal za ostatními. A s každým krokem se vzdaloval od jediného domova, který kdy poznal.

1. KAPITOLA

Teplý vítr čechral Tamaniho srst a přinášel s sebou vůni jeho domova. Mladý vlk lačně nasál důvěrně známé pachy a pak se znovu vydal za staršími vlky své smečky.

Nepočetná skupinka, která Tamaniho a ostatní nejmladší členy měla dovést domů, se skládala z pěti vlků. V čele kráčeli vedle sebe se zdviženými ocasy Rex a Tara. Za nimi následovali dva mladší vlci. Oba měli šedivě vzorovanou srst, jak bylo pro Ledovou smečku obvyklé. Těsně za nimi se drželi mladí navrátilci. Průvod uzavíral starší vlk s hustou, tmavošedou srstí. Tamani si ho pamatoval ze svého štěněcího období, jmenoval se Kamos. Tamani radostně zaškubal ušima, když si vzpomněl na shledání s rodiči a jejich malou skupinkou, které se odehrálo dříve během dne. Zatímco Rex hrdě položil Tamanimu a jeho dvěma sourozencům čumák na hlavu, Tara poskakovala sem a tam, starostlivě mláďata očichávala a nakonec jim láskyplně olízla srst. Tamaniho tělo stále ještě rozechvívala zvláštní směsice radosti a rozpaků.

Neko a Aris se během přivítání drželi stranou a neustále si vyměňovali znepokojené pohledy. Když Tamani vlkům z Ledové smečky pověděl o jejich výcviku ve Strážných horách a vysvětlil, proč jsou dva mladí vlci s nimi, Rex a Tara nakonec dovolili, aby s nimi šli do jeskyně Ledové smečky. Tam si chtěli ověřit, jestli by se k nim ti dva hodili.

Tamani byl rád, že rodná smečka přehnaně nereagovala na líčení jeho role v boji proti stínovlkům. Rex a Tara byli sice zřejmě hrdí na to, že jeden z jejich potomků rozhodl tak důležitou bitvu, ale nevypadalo to, že by se kvůli tomu k němu chovali ve smečce jinak než dosud.

Tamani se znovu zaměřil na úzkou, mírně stoupající stezku. Kráčeli po ní už delší dobu a Tamaniho z dlouhé cesty domů bolely tlapky. Přesto byl za každou cenu odhodlaný dokázat, že s vůdci smečky udrží krok.

Nakonec se stezka stočila doleva a cesta začala být rovinatější. Tamani a ostatní mladí vlci teď postupovali rychleji, protože i zbytek smečky neúnavně klusal vpřed, přímo k malému skalnatému výstupku. Skoro to vypadalo, jako by za ním hrozil jen pád do hlubiny, ale Tamani při pozornějším pohledu zjistil, že je to prostě nejvyšší bod stezky. Udělal ještě několik dalších kroků, ale když konečně dosáhl vrcholu skály, zastavil se. Oči se mu rozšířily úžasem a uši mu zacukaly. Z tohoto místa bylo vidět většinu jeho domovského území. Před ním se na úpatí hor rozprostírala obrovská travnatá pláň, obklopená hlubokým lesem. A naproti pohoří, na němž se nacházeli, Tamani rozeznával strmě se vypínající skalní stěny dalšího horského pásma, které se tyčilo nad krajinou. Cítil, že se mu o bok otírá srst, a slyšel, jak Kora překvapeně zalapala po dechu, když také pohlédla na území před sebou. Nyní dorazili Ravi, Neko a Aris a i je velikost a krása oblasti fascinovala. Tamani zaslechl za zády smích, a když se otočil, spatřil Kamose, který pětici mladých vlků pobaveně pozoroval.

„Tohle tady prožívalo zatím každé vlče,“ vysvětlil starý vlk a Tamani viděl, že jeho tmavomodré oči září pýchou. „Časem si na ten pohled zvyknete, ale vždycky zůstane něčím výjimečný.“

Tamani přikývl a obrátil zrak zpět do údolí. Zdálo se mu, že na malém výběžku na okraji lesa rozeznává velká zvířata, která se poklidně pásla a líně se pohybovala. Možná jsou to losi, pomyslel si, než jeho myšlenky přerušila Kořina slova. „To před námi je Ledové pohoří?“

Tamani sledoval její pohled k protějším horám.

„Ano, přesně tak. A tam je taky naše jeskyně.“

„Tak to musí být velká pláň,“ žasla jeho sestra. I na Tamaniho udělala krajina velký dojem. Ani on sám si nepamatoval, že by revír Ledové smečky byl takhle rozlehlý. Ale nyní, když měl odtud dokonalý přehled, viděl, že oblast je zřejmě ještě větší než území Strážných hor.

Jak by bylo hezké, kdyby teď Pala mohl být s námi, pomyslel si Tamani smutně. Rád by zažil návrat domů k Ledové smečce se svým zesnulým bratrem. Snad nás alespoň sleduje z věčných lovišť. Právě se chtěl o své myšlenky podělit, když Kamos hlubokým a pobaveným hlasem řekl: „Jsem rád, že jste tak nadšení z našeho revíru, ale jestli si nepospíšíme, utečou nám.“

Tamani se rozhlédl po stezce, která se vinula dolů do údolí, a uvědomil si, že starší vlk má pravdu. Ostatní čtyři vlci právě zabočili kolem shluku skal a ztratili se z jeho zorného pole. Tamani upřel pohled na místo, kde právě zmizela poslední špička ocasu, a rychle vyběhl. Netrvalo dlouho a předvoj dohnal. Aby na sebe upoutal co nejméně pozornosti, jednoduše se za čtyři vlky tiše zařadil. Spěšné kroky tlapek za ním prozradily, že ho i ostatní dohonili. Skupina bez jediného slova pokračovala dál. Brzy opustili pohoří a vydali se úzkou stezkou po rozlehlé planině směrem k Ledovému pohoří. Tamani upřeně hleděl na vysoké skalní stěny, takže si všiml, že se Kora zařadila vedle něj, až když se její srst otřela o tu jeho. I když kvůli tomu musel kráčet ve vysoké trávě na okraji stezky, ani trochu mu to nevadilo. Naopak, líbila se mu Kořina živá a zároveň laskavá povaha. Ze všech jeho společníků mu nejvíce připomínala Shiru. Tamani pocítil bolestivé bodnutí, když si vzpomněl na světle šedobílou vlčici z Krvavé smečky, do které se během výcviku zamiloval. Najednou čelil bouřlivé záplavě citů. Objevila se vzpomínka na její hebkou srst, na hřejivý pocit, který měl vždycky, když s ní byl, a zatoužil ji vidět. Vzpomněl si na přísahu, kterou spolu složili poslední noc ve Strážných horách. Vzájemně si slíbili, že budou za svou lásku bojovat, bez ohledu na to, co jim nařizuje posvátný zákon nebo jejich smečky.

Až do dnešního rána si Tamani dokázal namlouvat, že to opravdu zvládnou. Ale teď mu vlci z rodné smečky připomněli jeho nový život s dosud nepoznanými povinnostmi. Život, v němž se Shirou jen těžko budou mít příležitost se tajně scházet. Nežijí sice ve znepřátelených smečkách, ale přesto se nesmějí družit, nebo dokonce sdílet kořist jako dřív. Možná jednou budou muset bojovat proti sobě. Tamaniho zaplavila vlna smutku a musel se vší silou vůle přinutit, aby klidně pokračoval v cestě a nezačal do jasné večerní oblohy výt, aby se tak zbavil bolesti.

„Vzpomínáš si ještě na jeskyni?“ vytrhla ho Kořina slova ze zamyšlení. Tamani se krátce otřásl a odpověděl: „Už přesně nevím, jak to v ní vypadá, ale vzpomínám si na mnoho jiných věcí.“ Kora horlivě přikývla. „Vím, co myslíš. Mně v hlavě taky zbyly jen vzpomínky na světlejší a tmavší stíny. Na hřejivou vůni mléka, pachy našich rodičů a smečky a hlasité šumění vody.“ Tamani přikývl. I v jeho mysli to byly jediné charakteristické rysy jeskyně, ale přesto si ji uchoval v paměti jako něco důvěrně známého.

„Ještě si pamatuješ jména všech?“ vyptávala se Kora dál, teď už o něco tišeji. Tamani rozpačitě zavrtěl hlavou. Jeho sestra se s úlevou usmála. „To jsem ráda! Myslela jsem, že jsem jediná, kdo se ztrapňuje.“ Tamani se taky zasmál a dodal: „Jsem si jistý, že si některá jména zase vybavím, až vlky uvidím, ale na ty dva před námi si nevzpomínám. Kývl na dva šedivě zbarvené členy před nimi.

„Já taky ne,“ ujistila ho Kora. Ten z dvojice, který kráčel jako druhý, škubl ušima a Tamanimu se zdálo, že slyší nespokojené zavrčení. Nesměle se podíval na sestru, která mu pohled stejně rozpačitě oplatila, ale pak se nervózně zasmála. Tamani se k ní přidal a doufal, že tak zapomene na své starosti.

Slunce už zapadalo za vysoké stromy, když malá skupinka začala stoupat do Ledového pohoří. Obešli hory a nyní se ocitli na straně, kde se nacházela jeskyně Ledové smečky. Tamani slyšel tiché šumění padající vody – to znamenalo, že tam brzy budou. Nejraději ze všeho by se hnal vpřed, přestože měl bolavé tlapky. Ale jeho otec, který nepočetnou smečku vedl, nasadil pomalejší tempo a mladý vlk věděl, že se ho musí držet. Přesto měl uši stále nastražené a pátral na světlé skále po vodopádu, který by mu ukázal umístění jeskyně. Skupina obešla obrovskou skálu a hukot zesílil. Tamani ve zlatém světle zapadajícího slunce rozeznal vodní stěnu, která se s pekelným hlukem řítila z velkého svahu a na úpatí hory se hromadila v tůni. Mladého vlka zasvrbělo celé tělo netrpělivostí, když se Rex nevydal po cestě k vodopádu, ale zamířil na stezku, která se vinula do kopce skrze jakousi proláklinu. O několik okamžiků později se alfa vlk zastavil a rozhlédl se po zbytku smečky. Zřejmě se rychle ujistil, že nikdo nechybí, a pak postoupil o krok vpřed. Tamani otce zmateně sledoval. Alfa vlk stál na horním konci prolákliny, která přecházela do roviny připomínající náhorní plošinu. Rex vykročil směrem k nízké skalní stěně, která byla v jednom místě silně zarostlá. Strčil hlavu do spleti šlahounů a prošel jimi. Tamani pozorně sledoval, jak i ostatní tři vlci mizí mezi úponky, a nakonec se k tomu místu sám přiblížil. Teď už viděl, že to nejsou obyčejné popínavé rostliny. Tvořily jakousi oponu, za kterou ve skalní stěně zel otvor. Zvenčí byl sotva rozeznatelný, jen pachy mnoha různých vlků naznačovaly, že nejde o pouhou skalní štěrbinu, ale vchod do jeskyně. Tamanimu se samým vzrušením svíral žaludek, když se hlavou opatrně prodíral liánami. Před ním ležela prázdná temnota a hukot vodopádu sem pronikal tiše, ale zřetelně. Šedý vlk proklouzl až do jeskyně a udělal několik opatrných kroků, aby za ním mohli vstoupit i ostatní. Nejistě zavrávoral, protože terén se tu svažoval. Rychle opět získal rovnováhu a jistě stanul na všech čtyřech tlapkách. Když vstoupil dovnitř, myslel si, že v jeskyni je tma jako v pytli. Ale teď, když si oči pomalu přivykaly na tmu, si uvědomil, že celý prostor je spoře osvětlen otvorem na protějším konci.

Pomalu rozeznával obrysy jeskyně. Byla větší, než očekával. Před Tamaniho tlapami se země svažovala dolů, zatímco skalní stěny se zároveň rozestupovaly, čímž se uvolnil pohled na velký, plochý prostor. Tamani poznal, že na protější skalní stěně jsou dva otvory. Jedním z nich procházelo bledé světlo, zatímco druhý vypadal jako temná, doširoka otevřená tlama nějaké lesní příšery. Když si Tamani uvědomil, že tohle místo je plné vlků, kteří žhnoucíma očima hledí na příchozí smečku, strnul a srst se mu zježila nervozitou. Kora se posunula vedle něj a on sebou polekaně škubl. Poznal ji jen podle pachu, protože i její sněhobílá kožešina vypadala v temné jeskyni jako stín. Tamani cítil, jak ho sestra zlehka šťouchla do plece. Asi chtěla, aby popošel dál, tam, kde stáli Rex a Tara.

Tamani navzdory temnotě bez problémů našel rodiče. Jejich siluety se ostře rýsovaly proti matnému světlu, byl to neomylně alfa pár. Tamani opatrně vykročil a sestupoval k rodičům, dokud nedorazil do rovné části jeskyně. Kroky tlapek za ním prozrazovaly, že Kora, Ravi, Neko a Aris ho následují.

„Zdravím vás, Rexi a Taro!“ Ze stínu vystoupila temná postava a s hrdě vztyčenou hlavou přistoupila k oběma alfa vlkům, kterým se vzápětí uctivě uklonila. Ostatní vlci v jeskyni také vstali, shromáždili se kolem nově příchozích a tiše si šeptali. Tamani si je zvědavě prohlížel. Ledová smečka čítala nejméně kolem dvaceti vlků.

„Vrátili se v pořádku?“ Hlas patřil vlkovi, který stál před alfa párem. Tamaniho uším zněl povědomě.

„Kolik jich je?“ pokračoval vlk, když Rex přikývl.

„Pět!“ prohlásila Tara a v jejích slovech se tajilo tolik hrdosti, že Tamaniho radostí zasvrběla srst. Nezřídka se stávalo, že z výcviku ve Strážných horách se ke smečce vracelo jen málo mladých vlků, někdy dokonce žádný. Alfa vlčice vypadala velmi šťastně, že se do smečky zase vrátilo tolik jejích mláďat.

„Pět? Ale tenkrát se přece dostala na kru jen čtyři štěňata. Tak jak je možné, že jich tu je zase pět?“ Vlk zněl zmateně. Upřel jiskřivé oči na mladé vlky.

„K našim třem vlčatům se přidali další dva mladí vlci, aby se také stali členy Ledové smečky.“ Rexův hlas zněl klidně, ale Tamani si uvědomil, že v něm zní i neobvyklá autorita. „Za chvíli si o tom promluvíme v jeskyni Světla s radou starších,“ dodal alfa samec, takže všem bylo jasné, že nebude tolerovat žádné námitky. Okamžik ještě hleděl na svůj protějšek a pak oslovil mladé vlky: „Vítejte v Ledové smečce! Od této chvíle považujte tuto jeskyni a toto území za svůj domov. Smečka věčného lovu vás během výcviku i při návratu k nám vedla se silou a odvahou, za což jí vzdáváme čest.“ Rex na okamžik sklonil hlavu, zatímco všude v jeskyni se ozývalo souhlasné, radostné šuškání.

Kolem Tamaniho a jeho druhů se shluklo několik vlků, kteří je vítali a vlídně hladili šedého vlka po srsti. Tomu rozpačitě zacukaly uši. Zdálo se mu, že je Ledová smečka vítá celou věčnost.

Když hlasy konečně umlkly a členové smečky se opět vrátili na svá místa, Rex zvedl hlavu. „Určitě jste unavení. Kamos vám ukáže, kde budete spát. Vezměte si nějakou kořist a pak si odpočiňte. Zítra vás čeká náročný den.“ Ještě jednou na mladé vlky kývl, pak se otočil a zamířil k chodbě, která naplňovala jeskyni světlem. Několik vlků ho následovalo, ale většina z nich se stáhla do stínu jeskyně a začala si tiše šeptat se svými společníky. Tara přistoupila ke Koře, Ravimu a Tamanimu. „Dobrou noc, moji mladí,“ popřála něžným hlasem a znovu Tamaniho a jeho sourozence láskyplně pohladila. „Jsem hrdá na to, že jste úspěšně dokončili výcvik ve Strážných horách. Jsem si jistá, že si v Ledové smečce bez problémů zvyknete.“ Věnovala mladým vlkům ještě jeden vřelý pohled a vydala se za Rexem.

„Tak já vám ukážu místa na spaní,“ ozval se za Tamanim Kamosův hlas. Šedý vlk se otočil a následoval staršího druha a ostatní mladé vlky ke skalní stěně. V bledém světle rozeznal velké mechové ležení, které skýtalo dostatek místa pro něj i jeho čtyři společníky. Tamani slyšel, jak mu kručí v žaludku, když ucítil pach kořisti, který se mísil s vůní čerstvého mechu.

„Tady máte místa na spaní a dostatek kořisti, abyste se mohli posilnit,“ vysvětlil starší vlk. „A co se týče tmy, dejte svým očím pár dní, pak si na ni zvyknou.“ Znovu se s přátelským leskem v očích podíval na mladé vlky a odběhl.

Tamani ho ještě chvíli pozoroval, jak míří ke světlému otvoru, ve kterém zmizel Rex, a pak se sesunul na mech. I když mu v žaludku hlady kručelo, ukousl si jen několik soust kořisti a pak se zabořil do prohlubně. Slyšel, jak se ostatní vrhají na kořist. Zvuky se mísily s mumláním v jeskyni. Tamani ještě jednou sklouzl pohledem tmou, než spokojeně zavřel oči a položil si hlavu na tlapky. Netrvalo dlouho, usnul a vzdálené šumění vodopádu se rozplynulo v jeho snech.

2. KAPITOLA

„Tamani, probuď se!“

Mladý vlk mžouravě otevřel oči a v bledém světle jeskyně spatřil siluetu Kory, která se nad ním tyčila.

„Co se děje?“ zavrčel a hlava mu znovu klesla na tlapky. Cítil se vyčerpaně a malátně, jako by celou noc probojoval, místo aby si odpočinul.

„Právě k nám zašel Kamos,“ vysvětlila Kora a v jejím hlase se nedala přeslechnout naléhavost. „Řekl, že si máme pospíšit. Čeká na nás před jeskyní.“ Tamani se vyškrábal na nohy. „Tak jdeme! Jsou už ostatní vzhůru?“ Kora přikývla. „Ano, čekáme už jenom na tebe.“ Šedý vlk rozpačitě zacukal ušima. To on byl její alfa vlče. Vlastně se měl sám postarat o to, aby všichni byli vzhůru. „Díky, že jsi mě vzbudila,“ zamumlal právě tak hlasitě, aby ho Kora slyšela. Ta se s dobromyslným leskem v očích předklonila a olízla mu hlavu. „Neboj se, jsem zvyklá na to, že moji bratři beze mě nic neudělají.“ Po čumáku se jí mihl úsměv a Tamani se okamžitě cítil lépe. Přikývl a trochu zvýšil hlas: „Myslím, že už bychom Kamose neměli nechat dál čekat. Pojďte!“ Ostatní mladí vlci se k němu připojili. Tamani opatrně hledal cestu po svahu nahoru a nakonec se prodral rostlinami zarostlým průchodem ven. Oslepilo ho světlo, zapotácel se pár kroků dopředu a zastavil se, aby očím umožnil pomalu si zvyknout na denní jas. Téměř okamžitě spatřil Kamose, který byl od něj a jeho společníků vzdálen pouhé tři délky vlčího těla. Tmavošedý vlk měl tlapy úhledně vyrovnané vedle sebe a jeho tmavomodré oči jiskřily zájmem. Tamani cítil, jak se ho při pohledu na staršího vlka zmocňuje pocit úcty. Kamosovo držení těla ukazovalo na vysoké postavení ve smečce a Tamanimu bylo náhle jasné, na jak nízké pozici stojí on sám. Instinktivně přitiskl uši k hlavě a sklopil ocas, když k němu doběhl.

„Dobré ráno, Kamosi,“ pozdravil staršího vlka a zahanbeně si uvědomil, jak podlézavě zní jeho hlas. Kamosovi se na tváři objevil pobavený úsměv, když kývnutím hlavy pozdrav přijal. „Dobré ráno, mladí vlci. Vím, že jste z posledních dnů ještě určitě unavení, ale máte zpoždění. Akai už na nás čeká u Hromové tůně.“ V jeho tmavých očích se cosi zalesklo. Byly to obavy? Než o tom Tamani stačil dál přemýšlet, Kamos se už rychle otočil a řítil se po úzké, dobře vyšlapané stezce dolů. Tamani okamžitě vyrazil a vrhl se za ním. Na únavu rázem zapomněl, všechny smysly se mu zbystřily. Jeho sourozenci i Neko a Aris ho následovali. Kamos byl i navzdory pokročilému věku rychlý a jeho dokonale plynulé pohyby působily dojmem, jako by nad stezkou letěl. Tamani se snažil odstup zmenšit, ale když zabočil za další roh, náhle přímo před ním vybuchl hluk nedalekého vodopádu. Polekaně udělal úhybný manévr a zastavil těsně za Kamosem, který teď postupoval už jen pomalu. Tamani se přizpůsobil tempu staršího vlka a pohledem stále těkal k mohutnému vodopádu, který se valil po skalách do hlubiny jen pár kroků vedle něj.

„Buďte opatrní!“ varoval zepředu Kamos, ale jeho hlas skoro zanikl v hučení vody. „Skály jsou kvůli vodní pěně kluzké.“ Tamani cítil, jak jedna z jeho tlapek téměř ztratila na hladkém kameni oporu. Zavrávoral, ale zase se hned vzchopil a po úzkém skalním hřebenu si teď hledal cestu opatrněji. Slyšel, jak druhové za jeho zády sípou námahou, a navzdory silné vůni tekoucí vody měl dojem, že cítí i pach jejich strachu. Ostatní se nejspíš stejně jako on sám obávali, že ztratí rovnováhu a zřítí se do propasti. Zničehonic zaznělo varovné zaskučení Raviho, které přehlušilo hučení padající vody: „Koro, dávej pozor!“ Tamani se bezděčně prudce otočil. Jeho sestra, která běžela za ním, ztratila pevnou oporu pod tlapkami. Sklouzla z úzké stezky a visela na skalní hraně vedle vodopádu! Ve zřícení jí bránily už jen přední tlapky, kterými se křečovitě snažila udržet na skále. Tamani k ní přiskočil. Tlapky mu klouzaly po mokrém podkladu a sám se div nesesmekl. Strach se mu bolestivě zahryzl do žaludku, ale Tamani se předklonil a popadl sestru za kůži na zátylku dřív, než její tlapky ztratily oporu. Vší silou se ji pokusil vytáhnout, ale půda byla kluzká a Kora se ještě o kousek propadla. Tamani cítil, jak se jí celé tělo třese, ale věděl, že sám jí pomoct nedokáže! Právě když už hrozilo, že ho síly opustí, byla sestra nečekaně o něco lehčí. Ravi ji rovněž uchopil.

„Dělej, tahej!“ vypravil z tlamy plné srsti Tamaniho bratr a oba se co nejvíc zapřeli o zadní tlapy. Pak to konečně dokázali a Kora zase ležela na skalní stezce. Pořád ještě se s vytřeštěnýma očima třásla strachem. Srst promočená vodní pěnou se jí lepila na tělo, takže působila drobně a velmi křehce. Tamani se zahleděl na mohutný vodopád. Ve srovnání s ním opravdu byla drobná a křehká. Raději si ani nepředstavoval, co by se stalo, kdyby ji s Ravim nedokázali vytáhnout. Naštěstí jejich síly stačily.

„Koro! Je všechno v pořádku?“ Kamos vyběhl po stezce zpátky a polekaně vykulenýma očima se podíval na mladou vlčici. Kora k němu vzhlédla a přikývla. Na obličeji se jí mihl náznak úsměvu. „Ano, všechno je dobré. Tamani a Ravi mě zachránili.“ Kamos vlídně kývl hlavou. Z opačné strany stezky se přiblížili Aris a Neko, kteří za skupinou zřejmě zaostali.

„Viděli jsme, co se stalo!“ zvolal Neko. „Jsi zraněná?“

„Ne, neboj se, cítím se dobře.“

Černý vlk se s úlevou zhluboka nadechl a i Aris se uvolnil.

„Jsi připravena pokračovat?“ zeptal se Kamos. Kora se pomalu zvedla. Stále ještě vypadala trochu nejistě, ale přikývla, a tak Kamos pokračoval v sestupu. Tamanimu se ulevilo, když se jeho tlapky konečně opět dotkly suché země a stezka se rozšířila. Teď už mohli běžet rychleji, směrem k obrovskému lesu, který se rozkládal nedaleko na úpatí hory. Tamani zanedlouho také objevil velkou nádrž, v níž se hromadila zpěněná voda z vodopádu, než se vlila do malé říčky, která se ztrácela v lese. Kamos určitě myslel toto místo, když mluvil o Hromové tůni.

Úzký prostor mezi vodní tůní a stromy sestával z pískovce a sahal až k ústí řeky. Tamani překvapeně zastříhal ušima. U ústí seděl se vztyčenou hlavou velký vlk a hleděl na Kamose a pět mláďat. Měl světlešedou srst a působivě široké plece.

Když skupina s Kamosem v čele dorazila na pískovcovou plochu, vlk vstal a klusal k nim se vztyčeným ocasem. „Máte zpoždění, Kamosi. Už zanedlouho vyjde slunce.“ Jeho hlas zněl trochu přísně a káravě. Tamani se zastavil, když mu Kamos dal ocasem příslušné znamení.

„Já vím, Akaii. Postarám se, aby se to už nestalo.“ Tamani se překvapeně zadíval na staršího vlka. Ten přiložil uši těsně k hlavě a sklopil ocas, což bylo jednoznačné znamení podřízenosti. Jak to, že tenhle Akai má takovou autoritu, ačkoli Kamos je nepochybně starší? Navzdory velkému a mohutnému tělu mu mohlo být jen o pár let více než Tamanimu. Nicméně jeho sebejisté vystupování a chování bezděčně vzbuzovalo u Tamaniho respekt. Akai přestal Kamose zkoumavě sledovat a místo toho upíral pohled na jednoho mladého vlka za druhým. „Zdravím vás. Jmenuji se Akai a jsem beta vlk Ledové smečky.“ Beta vlk. To označení prolétlo Tamanim jako blesk. Mohlo ho to napadnout!

Když se žádné z mláďat ani nepohnulo, beta vlk zamával ocasem. „Pokaždé je to stejné!“ zavrčel, ale v jeho hlase bylo slyšet pobavení. „Jediný rok jsou tahle vlčata pryč – a už zapomněla všechno o své rodné smečce!“ Nakrátko se odmlčel a znovu si každého z mladých vlků prohlédl. „Víte, co je to beta vlk?“ Několik okamžiků panovalo mlčení, než ze sebe Kora váhavě vypravila: „Hodnostně vysoký vlk ve smečce?“ Na Akaiově tváři se rozlil úsměv. „Správně,“ potvrdil. „Stupeň beta je po hodnosti alfa ve smečce nejvyšší. Já a moje družka se stejnou hodností, Alea, jsme tedy něco jako zástupci Rexe a Tary. Když tu nejsou, vedeme lov a staráme se o jejich mladé. Mám také tu čest společně s Kamosem uvádět mladé vlky po jejich výcviku ve Strážných horách do života naší smečky.“ Tmavomodré oči beta vlka zářily pýchou. „Teď, když už víte, kdo jsem a jaké jsou mé povinnosti, bych rád věděl, kdo jste vy.“ Tamanimu se zdálo, že viděl, jak pohled světlešedého vlka sklouzl k Nekovi a Aris, a bezděčně se sám sebe ptal, jestli si je všechny nechává představit jen kvůli nim. Pak si uvědomil, že představit sebe a své společníky je jeho úkol.

„To je moje sestra Kora.“ Tamani kývl jejím směrem a pokračoval: „Ten bílý tamhle je můj bratr Ravi a tihle dva jsou Neko a Aris.“ Postupně ukazoval na jmenované mladé vlky. „A já jsem Tamani.“

Akaiovi se zablýsklo v očích. „Tamani? Ty jsi byl ten nejmenší z vrhu, že? No, teď už tak malý nejsi.“ Tamani s náhlým pocitem hrdosti vztyčil hlavu.

„Vypadá to, že jsem letos narazil na bystrou partu mladých vlků.“ Akai se zasmál, ale pak dobromyslný lesk v jeho očích vystřídal vážný výraz. „Určitě chcete vědět, co máte před sebou.“ Nečekal na odpověď, ale prostě hned pokračoval: „Dnes vám ukážeme hranice území a v následujících dnech se budete věnovat lovu ve smečce a naučíte se naše lovecké techniky.“ Odmlčel se a upřel pohled na Tamaniho. „Rozuměli jste tomu?“ Mladý vlk jménem svých společníků přikývl.

„Dobře, takže váš výcvik může začít!“

3. KAPITOLA

Tamani měl pocit, jako by ho nějaký lovec popadl a vší silou jím mrštil o zem. Co tím Akai myslel, že teď začne výcvik? Tamani a ostatní už za sebou přece mají půlroční trénink! Přemýšlel, jestli smí v přítomnosti tak vysoce postaveného vlka bez vyzvání promluvit, když vtom se vedle něj ozvala Kora: „Výcvik? Co tím myslíš? Strážci nás už vycvičili.“

Akai její pohled opětoval. „Strážci vás naučili, jak používat instinkty, jak žít podle pravidel Smečky věčného lovu a další základní věci. Nyní však začíná váš skutečný výcvik.“ Na chvíli se odmlčel. „Kamos a já vás uvedeme do Ledové smečky. Naučíme vás, jak tu lovíme, ukážeme vám hranice našeho území a začleníme vás do naší rodinné skupiny, ve které strávíte zbytek života.“ Tamaniho se zmocnilo příjemné vzrušení. Zpočátku ho vyhlídka na další výcvik vylekala, ale nyní si uvědomil, jak moc je šťastný, že se konečně stane nedílnou součástí své rodné smečky.

Akai otočil hlavu ke Kamosovi, který se postavil vedle něj. „Měli bychom vyrazit.“ Starší vlk přikývl a udělal krok k pěti mladším. „Jak vám Akai už vysvětlil, dnes vám ukážeme hranice našeho loveckého území. Naučíte se tyto hranice hlídat, a pokud to bude nutné, tak je i odhodlaně a zuřivě bránit. Dnes ale nechráníme hranice, takže se budeme chovat klidně. Mluvte jen tehdy, když to bude nezbytně nutné, a pozorně poslouchejte, když vám Akai nebo já budeme něco vysvětlovat.“ Šedému vlkovi varovně zajiskřily oči.

„Jste připraveni?“ zeptal se vlk beta. Když nikdo nic nenamítal, velitelsky mávl ohonem a otočil se. Aniž by na jediný okamžik zaváhal, odrazil se k obrovskému skoku a s hlasitým šplouchnutím přistál v řece. Voda mu sahala až po břicho, ale jako by mu to vůbec nevadilo, brodil se tiše vpřed. Kamos vklouzl do vody za ním a následoval ho mocnými záběry tlap. Tamani na chvilku zaváhal, ale pak pocítil narůstající odhodlání. Chtěl se před staršími vlky předvést, a proto také skočil do řeky. Z ledového chladu vody musel zalapat po dechu. Brr, rozhodně byla studenější, než si představoval! Uslyšel za sebou Raviho znechucené zavrčení. Odhodlaně zatnul zuby a udělal několik dalších skoků směrem k druhému břehu, kde s nevýslovnou úlevou vystoupil na souš. Teplo vycházejícího slunce brzy zažene veškerou vlhkost. Šedý vlk se rozhlédl po ostatních a uvědomil si, že řekou se pořád ještě brodí Aris a Ravi. Kora a Neko už dosáhli břehu a setřásali si kapky vody ze srsti. Tamani se pohledem vrátil ke svému bratrovi Ravimu a cítil, jak se v něm probouzejí známé obavy. Smrt Maji, vlčice, kterou Ravi tolik miloval, ho na dlouhou dobu vyvedla z rovnováhy a dosud zřejmě ještě nenabral všechny síly.

Tamani nechal Koru a Neka, aby ho předběhli a zamířili za Akaiem a Kamosem do lesa, a sám čekal, až jeho bratr vyšplhá za Arisem na břeh. Teprve pak také vyrazil. Po několika okamžicích se Tamani uvolnil. Vychutnával si tu svěží a zároveň důvěrně známou vůni smíšeného lesa a užíval si, že ho rychlý běh opět zahřívá. Brzy dostihl Neka, předběhl ho a zařadil se vedle Kory. Ještě trochu běh zrychlil, až za sebou nechal i Koru a ocitl se jen na délku vlčího těla od Kamose. Cítil, jak mu tělem pulzuje nezadržitelná energie. Byl připraven rozdat si to s každým nepřátelským vlkem, který by jen jedinou tlapou překročil hranici revíru Ledové smečky.

Když si Tamani všiml, že oba starší vlci před ním zpomalují, okamžitě se jim přizpůsobil, až si nakonec za nimi klidně vykračoval. Vůně ve vzduchu se změnila. Mezi stromy se k němu linul nakyslý zápach. Akai je nakonec zastavil a poté, co se ujistil, že jsou přítomni všichni mladí vlci, se ztišeným hlasem zeptal: „Cítíte to?“ Tamani a jeho druhové přikývli.

„Tady je hranice s dalším územím,“ objasnil beta vlk. „Jak cítíte, žije tam jiná smečka. Nevíme, jak si říkají, a protože náš revír odděluje od jejich loviště velký fjord, nepatří do našeho společenství.“ Pohrdání v Akaiově pohledu se nedalo přehlédnout. „Jak určitě víte, žijeme se smečkami u velkého fjordu většinou v přátelském spojenectví, protože máme stejná božstva a zákony, a tak jen zřídkakdy dochází k větším střetům. Udržujeme si od sebe zdvořilý odstup. Vůči smečkám, které nejsou součástí aliance, však doporučujeme opatrnost. Některé z nich asi mají podobné morální normy jako my, ale existuje dost smeček, které jsou zákeřné a zlomyslné!“

„Cizí smečka, jejíž revír tady sousedí s naším, je nám ovšem podřízená,“ dodal Kamos. „Jen zřídkakdy se tihle vlci odvážili překročit hranici. A pokaždé toho litovali.“ Tamani si všiml v očích staršího vlka nesmlouvavého výrazu, jako by se pokaždé sám postaral o to, že cizí smečka vzala do zaječích.