SKRÝŠ

Jack Heath

SKRÝŠ

KALIBR

Přeložila Šárka Kadlecová

HIDEOUT

Copyright © 2020 by Jack Heath

Translation © Šárka Kadlecová, 2025

ISBN 978-80-284-0361-4

Památce Petera Jordana

Dejte si pozor na každého, kdo se vás snaží rozzlobit.

– Jackie Frenchová

KAPITOLA 1

Chráním dobré lidi před špatnými a špatné před dobrými,

ale nesmíš mě prozradit.

Co jsem?

„Ostatním?“ divím se.

„No ovšem.“ Fred se usměje. „Snad sis nemyslel, že tady žiju sám?“

Přesně to jsem si myslel. Můj plán byl prostý: zabít Freda, pak sebe. Jenže mou jedinou zbraní je kladivo, zastrčené vzadu v kalhotách. Pokud má Fred v tomhle domě kamarády, jsem v pěkném průšvihu.

„Skvělé,“ vypravím ze sebe. „Moc rád je poznám.“

Fred se zahledí na vůz, kterým jsem přijel. Tmavě modrý sedan s měkkými koženými sedadly a rádiem, ve kterém pořád hraje jazz, i když je motor vypnutý. Krev na sedadle spolujezdce, bláto na sedadle řidiče. Díra od kulky na spodku jedněch dveří.

Na tu díru se dívá nepříjemně dlouho. Po tváři mu přeběhne stín.

„Hezké auto, Luxi,“ prohodí nakonec.

„Není moje.“ Ani to jméno.

Lhostejně přikývne. „Hledá ho někdo?“

„Možná. Pravděpodobně.“

„Řeknu Kyleovi, ať se o něj postará.“ Natáhne ruku pro klíče.

Když mu je dám, budu v pasti. Když nedám, nejspíš mu dojde, že nejsem Lux.

„To nebude nutné,“ namítnu.

Fred mě odbyde mávnutím ruky. „Není to žádný problém.“

Jakékoli další váhání by vzbudilo podezření. Klíče mu podám. Stáhne z kroužku ten od auta a zbytek mi hodí zpátky.

„Ale nemusíme to řešit dnes večer,“ poznamená. „Tady ho nenajdou. Na míle daleko tu nikdo není.“

V tom má pravdu. Dům stojí uprostřed lesa na konci dlouhé příjezdové cesty odbočující z nezpevněné silnice. Žádný z mých kontaktů v FBI neví, kde jsem. Ani u sebe nemám telefon. Jestli tady zemřu, nikdo se nikdy nedozví, co se se mnou stalo. Což byl účel.

„Tak pojď,“ pobídne mě Fred. „Musíš být zmrzlý.“

„To jo.“ Vetchá bílá košile, sako od obleku a tenké ponožky mě před nočním vzduchem moc nechrání, a pořád ještě jsem si nezvykl na oholenou hlavu. Pálí mě uši. Žaludek se mi svírá hlady, anebo možná strachem. Přede dvěma dny jsem si při bouračce rozbil nos – a dosud cítím tu chuť, jak mi krev stéká dozadu do krku.

Fred zamkne ovladačem vůz. Utichne hudba a světla uvnitř zhasnou – jako v kině, když se začíná promítat. Míříme k domu a pod nohama nám křupe štěrk.

Fred je běloch, štíhlý a mladší, než jsem čekal. Asi mu ještě nebylo ani třicet. Světlá pleť, rozčepýřené vlasy a přátelské vrásky v koutcích hnědých očí. Má uhlazený hlas podnikatele nebo advokátního koncipienta. Nevypadá ani nemluví jako někdo, kdo na dark webu provozuje stránky s tou nejhnusnější pornografií.

Dům je postavený z nejrůznějších druhů dřeva, pečlivě uspořádaných. Světlé fošny u základů, tmavší trámy nahoře a mezi nimi přechod, jako když vychází slunce. Nejspíš recyklovaný materiál jako u takových těch drahých ekologických stavení. Skla v oknech se na obou stranách domu zdají dvojitá a světlo za nimi tlumí tlusté závěsy. Patro je menší než přízemí, možná pouhé podkroví.

Je to směska starého a nového Jihu. Kdysi se Texasani vydávali jen se sekerou stavět si příbytky v divočině. Když se někdo usadil do jednoho kilometru od nich, svoje obydlí opustili a postavili si nové na ještě větší samotě. Tohle nutkání v sobě mají pořád – jen si teď přejí, aby ta jejich samota měla solární panely a vyhřívaný věšák na ručníky.

Fred odemyká přední dveře, přestože z nich právě vyšel. „Automatické zámky,“ vysvětlí mi. „Člověk nemůže být dost opatrný. Na světě se najde dost lumpů.“

„Jo?“ opáčím.

Uvede mě do teplé předsíňky s lesknoucími se zrcadly po obou stranách jako ve výtahu. Odněkud slyším praskání ohně. Stropní světla jsou tak ostrá, že bodají do očí a připadám si, jako bych seděl v zubařském křesle a měli do mě každou chvíli začít dloubat špičatými nástroji.

Fred si pověsí bundu na staromódní stojan. Dveře se za námi s pronikavým pípnutím samy zamknou.

„Pojď dál.“ Vede mě chodbou, která přechází v prostorný obývák. Dva svalnatí běloši v tílku odhodí ovladač herní konzole a vstanou ze šedé pohovky. Z opačné strany místnosti se vynoří kultivovaně vyhlížející žena v přiléhavých šatech a se skleničkou bílého vína v ruce. Na sedacím pytli se válí nějaký mladík – možná ještě puberťák – oblečený do mikiny s kapucí, na hlavě kšiltovku, a dívá se do mobilu. Od krbu se obrátí hubený chlápek v obleku a upře na mě skelný pohled.

Pracoval jsem pro FBI na stovkách případů a prohlížel si tisíce policejních fotografií, ale žádné z těch lidí nepoznávám. Měl bych? Lux se s Fredem osobně nikdy nesetkal, ale mohl znát jeho přátele. Pokud znal, jsem v háji. Ani v nejmenším se Luxovi nepodobám.

Ale všichni se na mě zdvořile usmívají. Moje krytí drží… prozatím.

„Lidi,“ osloví je Fred. „Tohle je Lux.“

Kolem mě pokyvují hlavy. Ti dva svalovci zvednou na pozdrav ruku. Mladík prohodí: „Máš se?“

„Tohle jsou Gardisti.“

Fred na jednoho po druhém ukazuje. „Donnie, Samson, Zara, Kyle a Cedric. A teď mi to celé zopakuj.“

Dělá si legraci a všichni se zasmějí.

„Jistě.“ Ukazuju prstem. „Donnie, Samson, Zara, Kyle, Cedric.“

Fred povytáhne obočí. „Dobré.“

Zapamatovat si jména není těžké. Občas k tomu používám celebrity – Donnie, jeden z těch dvou namakaných pařanů, mi trochu připomíná Marka Wahlberga a vím, že ten má bratra, který se jmenuje Donnie, takže tohle bylo snadné. Ten druhý hráč, Samson, má vlasy po ramena. Představuju si ho jako biblického Samsona, když mu ve spánku uřezávají kadeře.

Dají se použít i jiné asociace. Zara, ta elegantní dáma v koktejlkách, se jmenuje stejně jako jeden luxusní obchod s oblečením v Houstonu. Na rohu ulice nedaleko od něj jsem kdysi žebral. Představuju si tuhle Zaru coby majitelku, jak mě odtamtud vyhání a hrozí, že na mě zavolá poldy.

Čím víc emocí takové spojení vyvolává, tím je účinnější. Když zastřelili moje rodiče, skončil jsem v dětském domově a jeden z dalších sirotků se jmenoval Cedric. Nebyli jsme sice kamarádi, ale žádného z nás nikdo neadoptoval, a tak jsem ho znal déle než většinu děcek. Oba jsme věděli, že nás z děcáku vykopnou, až nám bude osmnáct. Cedric se den před svými osmnáctými narozeninami oběsil na šňůře od županu.

Tamten Cedric byl bílý, podsaditý puberťák, kdežto tenhle je hubený černoch a je mu něco kolem pětatřiceti. Ale stačí si představit podélnou podlitinu na jeho krku, a asociace funguje.

Neznám žádného Kylea, a tak si vypomůžu rýmem. Tenhle Kyle, ten puberťák rozvalený na sedacím pytli, svým vzezřením připomíná člena Hitlerjugend. Bledá pleť, hranaté čelisti, ochota plnit rozkazy. Vidím ho na manifestaci, jak tam huláká: „Sieg Kyle!“

Na zapamatování Fredova jména žádné pomůcky nepotřebuju. Lidský mozek se vyvinul tak, aby si pamatoval nebezpečí.

Není to poprvé, kdy na sebe beru totožnost někoho jiného. Jednou jsem se převlékl za elektrikáře, abych se mohl vysprchovat v rozestavěném domě. Jindy jsem za prachy daroval sperma a použil k tomu vypůjčené doklady, protože jsem byl moc mladý, abych to mohl udělat legálně. Ale teď je v sázce víc. Pokud byste hledali něco, co texaští venkované milují, jsou to střelné zbraně. Nejspíš jsem v téhle místnosti jediný, kdo není ozbrojený. Stačí jedno chybné slovo a můžu mít kulku v hlavě.

Donnie, statnější z těch dvou hráčů, mi podá ruku. Potřesu mu jí. Jeho stisk je drtivý.

„Studený ruce,“ poznamená.

„Studené ruce, vřelé srdce,“ opáčím.

Donnie mou ruku pustí. „Tohle říkávala moje máma.“

„Kolik dáš na bench, kámo?“ Nevím, co to přesně znamená, ale slyšel jsem podobné namakance říkat si to navzájem místo pozdravu.

Pokrčí skromně rameny. „Kdysi jsem dával dvě stě.“

Přikývnu tak, aby se to dalo vyložit buď jako ohromení, nebo jako povzbuzení, podle toho, jestli je dvě stě hodně, či málo.

Nikdo další mi ruku nepodá.

Fred si odmotává šálu. „Lux natočil některá z našich nejžádanějších videí.“

Spustí se rozpačitý potlesk, jako když se na pracovišti zpívá oslavenci k narozeninám.

„Ale potřebuje se na čas schovat,“ pokračuje Fred. „Takže zůstane u nás.“

„Co se ti stalo?“ zeptá se Cedric, ten hubený v obleku. Ukáže si na vlastní obličej, abych věděl, co má na mysli.

„Bouračka.“ Polknu další krev.

Fred si založí ruce na prsou. „Kde je ten chlápek z FBI? Timothy Blake?“

Je nepříjemné slyšet svoje jméno z jeho úst. Kolik mu toho Lux o mně řekl?

„Nic se neděje.“ Fred si moje váhání mylně vyložil. „Jsou v pohodě. Vždyť víš, co tady děláme.“

Hlavou se mi mihne pár výjevů. Krev, řetězy, křik.

„To teda.“ Měl bych se snažit napodobit Luxův způsob vyjadřování, pro případ, že s ním někdo z těchhle lidí mluvil po telefonu. Mám výraznější texaský přízvuk než on. Ale na to už je pozdě.

„Tak jak ten polda skončil?“

„Blake není polda. Je to nezávislý konzultant.“ Odkašlu si. „Totiž byl. Střelil jsem ho do hlavy. A nechal ho v Huntsvillském státním parku skoro dva metry pod zemí. Nikdo ho tam nenajde.“

Ten příběh zní vymyšleně i mým vlastním uším. Ale lidem kolem mě se viditelně uleví. Jestliže jsem zabil poldu, musím být v pohodě.

V tom parku leží pohřbený Lux, nikoli já. Lux dělal asistenta na vysoké škole, unesl jednu studentku a posílal Fredovi videa z jejího mučení. Později ho jiná z jeho obětí chladnokrevně zabila. Já jsem jí pomohl zbavit se těla.

„Slyšíš to, Donnie?“ prohodí Cedric. „Dva metry.“

Až na Donnieho a Samsona se všichni zasmějí. Já se uchechtnu, předstírám, že jsem vtip pochopil. Donnie může měřit nějaký metr osmdesát – možná si z něj Cedric utahuje, že je malý, i když je nejvyšší v místnosti.

„Blake se nás pokoušel zlikvidovat, ne?“ zeptá se Donnie. Je o něco starší než ostatní – táhne mu na čtyřicet – a má hřívu huňatých vlasů a na krku stříbrný řetízek. Bez křížku.

„Pokusil se zlikvidovat mě,“ odvětím. „Mě a Freda. O vás ostatních neměl tušení. Aspoň myslím, že neměl.“

Fred pomalu přikývne. „No, můžeme ti obstarat řidičák s novým jménem. Potrvá to pět, možná šest dní.“

Pět nebo šest dní nemůžu přežít. Tihle lidi se s Luxem zřejmě nesetkali, ale komunikovali s ním na dark webu. Nevím o něm ani o nich dost na to, aby mi tohle prošlo.

„To je od tebe moc laskavé,“ řeknu Fredovi, „ale nemůžu se dlouho zdržet.“

Vypadá překvapeně. „Jak to?“

„Hledá mě policie.“ Kéž by to byla pravda. „Nechci vás všechny ohrozit.“

„O nás si nemusíš dělat starosti,“ namítne Samson.

Fred mě poplácá po zádech, těsně nad rukojetí kladiva.

„My tě nedáme,“ prohlásí.

Poprvé promluví Zara. „Nemám ti přinést něco k pití, Luxi?“ Dělá hostitelku. Třeba je tenhle dům její, nikoli Fredův. Černé vlasy se jí lesknou jako koncertní křídlo. Má přístup k drahému šamponu, což by mohlo znamenat pravidelné výlety do Houstonu. Možná bych se k ní mohl někdy přidat. A vzít roha.

„Ne, dík.“ Co já vím, Lux třeba alkohol nepil a tohle může být zkouška. „Ale hodil by se mi aspirin.“

Zara se rozzáří. Mezi křiklavě rudými rty se zablyští oslnivě bílé zuby. „Hned to bude.“

Odchází a tím, jak se vlní v bocích, ve mně vzbuzuje dojem, že bych ji měl okukovat. Její podpatky jsou na dřevěné podlaze sotva slyšet, jako by si na ně zespodu nalepila plsť.

„Když už tu musíš čekat,“ pronese Fred, „nechceš vidět, kde se dějí ta kouzla?“

Ten mládenec, Kyle, ještě neotevřel ústa. Vypadá jako já, když jsem vyrostl ze státní péče – neupravený, napjatý a ostražitý. Věnuje mi nucený úsměv a pak se vrátí k displeji mobilu.

„Proč ne,“ odpovím.

KAPITOLA 2

Chceš-li se vyhnout potížím, nikam mě nestrkej.

Rozbij mě, a budeš brečet.

Zvenčí jsem hladký, zevnitř chlupatý.

Co jsem?

Fred mě vede kuchyní, v níž je ostrůvek s tak velkou kamennou deskou, že by na ní šlo provádět pitvy, a jídelním koutem, kde už někdo přidal ke stolu z týkového dřeva sedmou židli. V jednom rohu se o stěnu opírá svazek jógových podložek. Tihle kriminálníci cvičí jógu?

Chodba po pravé straně vede nejspíš k ložnicím a ke schodům, ale zamíříme k zadnímu vchodu. Za námi cvakne a zapípá další elektrický zámek a my vyjdeme do prosincového chladu. Fred má na klíčích malou baterku. Svítí jí na uschlou trávu pod našima nohama.

Ještě nesněží, ale cítím sníh ve vzduchu. Les kolem domu je hustý, i když se stromy zdají mrtvé, sežehlé mrazem. Soudím, že mě Fred vede do serverovny, kde skladuje všechna videa. Servery se musí uchovávat v chladu.

Některé nahrávky jsem viděl na Luxově harddisku. Ženu uškrcenou v Tokiu, muže vykuchaného v hlavním městě Mexika, puberťáka utopeného ve vaně v Manile a spoustu dalších, které byly ještě mnohem horší. Předpokládám, že mi toho Fred ukáže víc.

„Potřebuju, aby sis Abbeyinu minulost nechal pro sebe.“ Z úst mu stoupají obláčky páry. „Ostatní to nevědí.“

Moje pusa reaguje rychleji než můj mozek. „Její minulost?“

Fred luskne prsty a namíří je na mě, jako by střílel z pistole. „Přesně tak.“

Abbey Chapmanová je ta mladá žena, kterou jsem vysvobodil z Luxova domácího vězení. Lux ji natáčel a nahrávky zveřejňoval na Fredových stránkách. Nemám tušení, co Fred myslí tou její „minulostí“.

Jdeme kolem malého skleníku. Je v něm tma, ale vidím, jak se k zamlženému sklu zevnitř tisknou nějaké červené květy – růže nebo snad vlčí máky. Je tu i záhon zeleniny. Kousek od záhonu trčí z hlíny umělohmotná roura, možná část podzemního kompostu. Po naší druhé straně je drátěný plot sahající po prsa. Za ním ve stínu něco funí.

„Zpátky,“ přikáže Fred.

Pes se pohne a vidím, že to je veliký boxer – krátká srst a hranatý černý čumák s čelistmi, které se sevřou a už nepustí. Přední nohy dlouhé, svalnaté, ty zadní kratší a zavalitější. Sedí, a jak mě pozoruje, švihá sem a tam krátkým ocasem. Mám dost zkušeností se psy, abych věděl, že vrtění ocasem nemusí nutně být dobré znamení. Za ním se v šeru plíží druhý.

„Budou hodní… jen si na tebe musí zvyknout,“ řekne Fred.

Když boxer zavrčí, z jeho dechu cítím syrové maso.

„Jsi v pohodě?“ zeptá se Fred.

Zakašlu. „Jo. Jen mi je zima.“

„Promiň, vím, že máš za sebou drsnou noc. Jestli chceš, můžeme to nechat na zítřek?“

„Ne, to je dobré.“ Potřebuju se vyznat v okolí domu. Třeba najdu způsob, jak proklouznout zpátky k autu, aniž si toho někdo všimne.

Fredovy drahé pohorky zanechávají v hlíně slabé otisky. Je tu spousta starších stop, které se liší velikostí a vedou různými směry. Otisky tlap. Známky vlečení. Teď se k té směsi přidávají šlápoty mých špatně padnoucích společenských polobotek. Ať se vydáte kamkoli, ať cokoli řeknete nebo uděláte, zanecháte po sobě nějakou stopu. Motivační hlášky, které zamořily internet – Záleží na každém! Každý z vás je jedinečný! –, mají zčásti pravdu. Nezáleží sice na nikom, ale každý člověk je jiný. A těch odlišností si může všimnout někdo nesprávný a až za několik dnů nebo i let je rozluštit.

Jaká vodítka by mohla dovést Gardisty k mé pravé totožnosti? V FBI mi neplatili penězi, takže nelze vysledovat jejich převod. S nikým jsem se tam nesblížil, až na Reese Thistleovou, a ta práce nechala a odešla z Houstonu. Odtud ke mně pravděpodobně žádné stopy nevedou.

Jenže FBI nebyla mým jediným zaměstnavatelem. Kromě toho, že jsem na ruských webových fórech prodával čísla kreditních karet a řešil za úplatu hádanky, jsem pracoval i pro šéfku podsvětí Charlie Warnerovou, likvidoval těla, která po ní zůstávala. Mohl by se najít některý její zaměstnanec a moje krytí prozradit.

A pak tu jsou znamení, která by Gardisty mohla varovat. Pravý Lux byl asistent na vysoké škole – což je povolání, o kterém nic nevím – a učil matematiku – předmět, o kterém nic nevím. Myslel jsem, že se za něj budu vydávat nějakých třicet vteřin, než vezmu Freda po zátylku kladivem. Nenapadlo mě, že budu muset klamat pět dalších lidí celé hodiny, ne-li dny, v kuse.

Znají Gardisti Luxovo příjmení? Možná neznají. Ale jestliže uvidí ve zprávách „Shannon Luxford obviněný z omezování osobní svobody“, dají si dvě a dvě dohromady.

Pětačtyřicet metrů od hlavního domu stojí na mírné vyvýšenině další stavení. Stodola s kovovými stěnami a obrovským visacím zámkem na vratech. Vedle vrat jsou vyrovnané tři velké kýble s logem přírodního psího krmiva na víku.

Když jsem byl bez domova, často jsem se do podobných budov vloupával, abych měl kde přespat. Nebylo ani nutné páčit zámek, zeď se dala proříznout nůžkami na plech. Ale doprostřed lesa se těžko někdo vydá krást počítače.

„Bývala tady ekofarma.“ Fred si natáhl rukavice, a zatímco se blížíme ke stodole, probírá se svazkem klíčů. „Ta oplocená část byla výběh pro prasata a tohle byla jatka. Jenže se objevily fámy o krutém zacházení se zvířaty. Nebyly sice ničím podložené, ale lidi přestali kupovat od majitelů maso. A těm brzy nezbylo nic jiného než farmu prodat. Dostal jsem ji levně.“ Očividně je na sebe pyšný.

„A-ha,“ pronesu.

„Dům jsem dost zásadně přestavěl. Ale tahle část zůstala víceméně stejná, jak byla.“

U domu bouchnou zadní dveře. Otočím se a vidím, že za námi do kopce běží Donnie ozbrojený pistolí Sig Sauer P320.

Ztuhnu, ale Fred se nevzrušuje. „Není kam spěchat,“ řekne Donniemu. „Nikam ti neutečou.“

Donnie nás dožene a tou svou prackou mě plácne do zad. „Těšíš se?“

„Aby ne.“ Srdce mi vynechá. Proč má u sebe zbraň?

Jak k jatkám přicházíme, slyším něco zevnitř. Sbor ochraptělých hlasů ječící: „Pomozte nám, někdo! Prosím! Pomoc!“

Zůstanu jako opařený. Fredova videa pochází z různých koutů světa. Říkal jsem si, jestli některá z nich nenatáčí sám, ale za tu dlouhou cestu sem mě jedinkrát nenapadlo, že tu bude mít živé zajatce.

Vyndá z kapsy halloweenskou masku a rozloží ji. Je to obličej čarodějnice s vrásčitou, šedou kůží, bradavicemi na dlouhém nose a vlasy bílými jako vlákna pavučiny.

„Pořád jim říkám, že na míle kolem nás je divočina,“ poznamená. „Že je nikdo neuslyší. Ale nechtějí mi věřit.“

„Ha ha.“ Málem nemůžu dýchat.

Natáhne si obličej čarodějnice přes svůj vlastní a podá mi druhou masku. Upíra, s povytaženým obočím a falešnými kapkami krve na gumových tesácích. „Nasaď si to.“

„Co budeme dělat?“

Čarodějnice na mě hledí z neproniknutelných černých otvorů pro oči. „Skončilo hlasování.“

Nikdy jsem neviděl Fredovy stránky, jen ta videa na Luxově harddisku. Lux dokonce tvrdil Abbey, že žádné stránky neexistují. Přesto mám tušení, o čem asi mluví. Zachvacuje mě hrůza, jako by mě pomalu vtahoval tekutý písek.

Nasadím si masku na obličej. Otvory pro oči nejsou přesně na správných místech, přicházím o periferní vidění. Když se podívám na Donnieho, zjistím, že přede mnou stojí Frankenstein. Ty hranaté čelisti a těžké obočí se dobře hodí k jeho silnému krku.

Jakmile Fred začne štrachat klíčem v zámku, křik utichne. Jako by ho ti lidi uvnitř poznali jen podle toho, jak odemyká vrata.

Vržou, když je odsouvá stranou. Zmáčkne vypínač a jedna po druhé se rozblikají zářivky. Osvětlí potřísněnou betonovou podlahu, zrezivělé ocelové stěny, malá kamínka a masivní stroj, k němuž je z jedné strany přišroubovaná široká šachta a ze druhé hubice. Uvnitř šachty jsou vidět zubaté obrysy určené k drcení masa. Soudím, že tenhle stroj tady zůstal z dob, kdy tu byla funkční farma. Na jednom konci se dovnitř vhodí celé prase, z toho druhého vyleze šlichta.

Fred sáhne na druhý vypínač. Zapnou se infrazářiče a osvětlí zbytek jatek. Jsou rozdělená na několik neúplných místnůstek. Každé chybí jedna stěna, jako u filmových kulis. Je tu napodobenina lékárny. Velkokapacitní kuchyně. Hotelový pokoj. Kino. Šatna. Kostelní zpovědnice. V některých kulisách je zahraniční typ zásuvek. Za jedním z těch falešných oken vidím Eiffelovu věž.

Jsou tu tři ženy a tři muži, připoutaní řetězy každý k jiným kulisám. Klopí zrak k podlaze a třesou se, jako by byli pod proudem.

Některé scény poznávám z nahrávek na Luxově harddisku. Fredova videa nejsou z celého světa – jen to narafičil, aby to tak vypadalo.

Do jatek vejde Donnie s rukama za zády. Kráčí pomalu a uměřeně, jako by se procházel po obchodě s nábytkem a přemýšlel, do kterého křesla se posadit. Kůlnou se rozléhá tiché šourání. Každý vězeň se vyděsí, když se k němu Donnie přiblíží, a uleví se mu, když ho mine. Pak Donnie dojde na konec jatek a otočí se. Všichni znovu strnou hrůzou.

„Hlasy jsou sečteny,“ pronese. Jeho slova jsou přidušená maskou.

Někdo zakňourá.

Cítím pod maskou svůj horký dech. Podívám se na Freda. Opírá se o stěnu, výraz skrývá pod obličejem čarodějnice.

„Podvodník,“ prohlásí konečně Donnie.

Shrbený Asiat středního věku oblečený do špinavého bílého kabátu začne brečet do prstů zkroucených jako pařáty. V podpaždí má navzdory chladu skvrny od potu. „To ne. Prosím. Bože, ne…“

Donnie k němu přistoupí a chytí ho za prošedivělou kštici. Muž zařve.

„Lid promluvil.“ Donnie zvýší hlas, aby přehlušil mužovo vzlykání. „Podvodníkův čas vypršel.“

Nezní to, jako by mluvil na mě. Zvednu zrak. Ke stropu je v hnízdě kabelů upevněný svazek kamer a mikrofonů. Každý objektiv míří na jiné kulisy a pod ním svítí červené světýlko.

Když zrak zase sklopím, vidím, že Donnie tiskne Podvodníkovi ke spánku pistoli.

Řinčí řetězy, jak muž zvedá ruce. „Prosím! Nemůžete aspoň –“

Prásk! Z hlavně se zableskne a po zdi se rozprskne červená barva. Ostatní vězni vřískají. Muž zchromne a Donnie ho pustí. Podvodník dopadne tváří na beton. Když mu druhý výstřel projde srdcem, ani sebou netrhne.

Žena v chatrných večerních šatech připoutaná želízky ke dveřím zpovědnice se rozbrečí.

Fred mě upřeně pozoruje. Byla to zkouška. Polda – či jakýkoli slušný člověk – by se pokusil zasáhnout. Přinejmenším by se zhrozil. Ale já tam jen stál a dopustil to. Myslel jsem na to, jak se odtud dostat sám, ani mě nenapadlo zachraňovat někoho jiného.

„Hustý.“ Natáhnu ruku po zbrani. „Můžu dalšího sejmout já?“

Kdybych byl ozbrojený, mohl bych odejít. V životě jsem z pistole nestřílel, ale to Gardisti nevědí. Můžu se odsud problafovat.

Donnie mi svou pé třistadvojku nepodá. Jen se zasměje a podívá se na Freda. „Ten tvůj kluk je ale natěšený.“

Fred ustoupí od stěny a protáhne se. „Až se uzavře nové hlasování, tak proč ne,“ řekne mi. Rozhlíží se po kňourajících zajatcích, jako by je počítal.

V hlavě se mi rodí nový plán. Takový, jaký mi líp vyhovuje.

„Dík, chlape. Vážím si toho.“ Vezmu Freda za paži a přátelsky mu ji stisknu. Je hezky pevná. Fred je osmdesát kilo libového masa. Donnie možná sto. Kolik by vážili celkem, kdybych k tomu připočítal ty ostatní v domě? Nějakých čtyři sta padesát kilogramů?

Bez auta a zbraně nemůžu pomýšlet na útěk.

Ale možná jsem přesně tam, kde mám být.

KAPITOLA 3

Co o sobě nemůže žádný člověk povědět?

„Takhle funguje odbornost,“ vykládá Samson, zatímco přidává drcený česnek na pánev k mrkvi a cibuli. „Víš toho čím dál víc o pořád menší a menší oblasti, až nakonec víš všechno o ničem.“

Přikývnu, jako by šlo o něco hlubokomyslného, a ne bohapusté žvanění, a podám mu čerstvě propláchnutý špenát. Na pánvi zatím není žádné maso, což mi začíná dělat starosti.

„Dík.“ Vezme si ode mě mokré listy, přihodí je na pánev a zalije vodou.

Je zhruba stejně starý jako já – možná o pár let mladší, nějakých jedna- či dvaatřicet. Jasně modré oči a dokonale rovné zuby mu dodávají vzezření filmové hvězdy. Navzdory chladu má na sobě tílko a šortky. Cítím na něm pach potu z nedávného cvičení. Je už nasolený.

„Nemáš nějaký ručník?“ zeptám se ho.

„Tamhle.“

Nabídl jsem se, že pomůžu s vařením, hlavně proto, abych si mohl prohlédnout kuchyňské náčiní. Zatím jsem našel sekáček na maso, porcovací nůž a pěkně velký mrazák.

Kladivo je pořád v zadní kapse mých kalhot. Nemám žádné bezpečné místo, kam bych ho mohl schovat.

Když si suším ruce, Samson si všimne, že mám jen devět prstů. „Co se ti stalo s palcem?“

Jako pokaždé, když se mě na tohle někdo zeptá, se přistihnu, že chybějící články ohýbám. Pořád je tam cítím, jako kdyby nebyly úplně pryč a byly jen neviditelné. „Uhryzal jsem si ho, abych se dostal ze želízek,“ odpovím.

Samson se nadechuje ke smíchu, ale pak mu dojde, že nežertuju. „Fakt?“

Přikývnu.

„Tak to je drsné. Proč sis ho jen nevykloubil, jako to dělají mariňáci?“

Zamračím se. „Hm. Tohle mě vůbec nenapadlo.“

Tentokrát se rozesměje. „Do prdele. Kéž bych z toho měl natočené video. Dostalo by se do první desítky, to mi věř.“

„Tak to dík.“

„Doufám, že ti nevadí, že tohle říkám?“

Ohleduplný vrah. „To je úplně v pohodě.“

„V nemocnici jsem viděl hodně vymknutých kloubů.“ Drobí na pánev kostku zeleninového vývaru. „Musely hodně bolet. Možná ses rozhodl správně.“

Samson – žádný Sam – býval zdravotním bratrem na příjmu, nebo to aspoň tvrdí. Jeho matka je lékárnice a otec fyzioterapeut, takže nevyhnutelně skončil ve zdravotnictví. Dokonce i jeho starší sestra dělá recepční v zubařské ordinaci.

V nemocnici sedával šest dní v týdnu od deseti večer do čtvrté hodiny ranní za skleněnou přepážkou, kde na něj křičeli a plivali rodiče, kteří odmítali uvěřit, že jejich dítě není dost nemocné na to, aby ho prohlédl lékař. O přestávkách si ho podávali lékaři a administrativní pracovníci kvůli pacientům, které dovnitř pustil, protože tím marnil jejich čas.

A pak přišla ta holčička s bolestmi hlavy.

„O té nevolnosti mi neřekli,“ vypráví Samson. „Ani o tom, že ztratila chuť k jídlu. A na ten ztuhlý krk si její rodiče vzpomněli až mnohem později.“

Nepoznamenám, že nejspíš bylo jeho prací se na tohle všechno zeptat. „Zánět mozkových blan?“

Přeměří si mě pohledem. „Jsi snad doktor?“

„Cože? Ne. Nedodělal jsem střední školu.“ Ta odpověď přišla automaticky. Vzápětí si vzpomenu, že Lux vystudoval matematiku. „Totiž pak jsem ji dodělal, ale –“

Samson se už obrátil zpátky ke sporáku. „Ano, byl to zánět mozkových blan.“

„Umřela?“

Mou otázku ignoruje. „Z nemocnice mě vykopli, protože rodiče začali mluvit o žalobě. Právě tohle jsem měl na mysli – právníci vůbec netuší, jaké to je stát v přední linii. A chápeš ty její rodiče? Co takhle přijmout nějakou zodpovědnost?“ Luskne prsty a já mu podám mlýnek na pepř.

Vypráví mi, že jeho vlastní rodiče se za něj stydí, už od doby, kdy byl v pubertě. Nevysvětlí proč. Ale když odešel z nemocnice, vztah s nimi se ještě zhoršil, až ho vyhodili z domova. Přihlásil se na studium ekonomie a pak to vzdal. S rodiči od té doby nemluvil.

„A jak ses vlastně seznámil s Fredem?“ Podobné otázky jsou riskantní, jelikož se můžu ptát na něco, co bych měl vědět. Ale soudím, že ještě podezřelejší by bylo nic neříkat.

„No, když jsem odešel z vejšky, měl jsem spoustu volného času. Brouzdal jsem na dark webu a našel tam nějaké příspěvky o Gardistech a o tom, jak jsou hrozní. Tak jsem to prostě chtěl vidět. A první video, které jsem si pustil, bylo s tím nevlastním otcem. Víš které, to, jak se tam rozbije všechno to sklo?“

Nevím. „No ovšem.“

„A bylo to úžasné.“ Sundá pokličku z hrnce a nabere z něj do misek rýži. „Dívat se, jak někdo takový dostává, co si zaslouží. Nehledě na to, že jsem předtím věnoval tolik energie tomu, aby se všichni ti lumpové uzdravili, a byl to akorát opruz. Když jsem teď sledoval přesný opak, viděl, jak se někomu ubližuje… Asi to pro mě bylo mimořádně uspokojivé.“ Když to říká, zamračeně o tom přemýšlí, ale nestydí se za to.

„Jasně,“ odvětím.

„A tak jsem napsal Fredovi, abych mu poděkoval, a on mi odpověděl, že se můžu přidat, když budu chtít. Samozřejmě jsem musel dokázat, že nejsem polda. Měl jsem pořád ještě starou přístupovou kartu, a tak jsem v nemocnici ukradl nějaký ketamin a poslal mu ho. Pak mě pozval sem a… do prdele, vydrž.“ Otevře obří troubu, v níž se připaluje jakýsi bylinkový chléb. Vytáhne plech, položí ho na ostrůvek a začne honem sekat jarní cibulku na posypání.

Co si zaslouží. „Cože ten nevlastní otec vlastně udělal?“

„Udusil děti vatovými kuličkami. Copak si to nepamatuješ?“

„Aha, já myslel, že mluvíš o tom chlápkovi s tetováním,“ vymýšlím si.

„Já si žádné tetování nevybavuju.“

„Možná to bylo jen mateřské znamínko.“

„Počkat, že ty myslíš toho, co zlomil vaz své přítelkyni?“

„No jo, toho jsem myslel.“ Fred očividně natočil spousty videí, která jsem neviděl. A podle všeho si oběti nevybírá nahodile – volí vrahy. Podobně jako já.

Tohle pomyšlení se mi nezamlouvá. Zaplaším ho.

„Představ si, Donnie tomu hajzlovi uřízl chodidlo.“ Samson s úsměvem vrtí hlavou, pobavený Donnieho neplechou. „Kdybych u toho nebyl, abych mu ten pahýl ošetřil, nedožil by se – kurva! Jau!“ Saje si jeden prst.

„Co je?“

„Jen jsem se řízl. Ošklivě. Do prdele práce.“ Jde ke dřezu a pustí vodu.

Podívám se na krájecí prkýnko. Upustil na něj nůž. Těsně vedle jeho ostří vidím proužek kůže, z jedné strany růžový, z druhé rudý.

„Můžeš mi podat nějaké papírové utěrky?“ požádá mě Samson.

„Co?“ Pořád ještě zírám na prkýnko.

„Papírové utěrky. Máš je hned za sebou.“

Odtrhnu zrak od tenoučkého kousku Samsonova prstu. U mě doma by byly papírové utěrky nacpané ve skříňce, pořád ještě částečně zabalené do igelitu. Tady jsou uchycené na úhledném věšáčku. Uškubnu pár kusů a podám je Samsonovi.

„Dík.“ Přitiskne si utěrku k ruce a papír se okamžitě začervená, jako ty květy, které jsem viděl ve skleníku.

„Já ten svinčík uklidím.“ Otočím se zpátky k zakrvácenému prkýnku a noži.

„Jen mi to podej. Já to opláchnu.“

„Dobrá.“ Přinesu mu to ke dřezu.

Samson si prkýnko zamračeně prohlíží. „Myslel jsem, že jsem si uřízl kus kůže, ale nikde ho tu nevidím.“

„Hm. To je divné,“ poznamenám.

Ušklíbne se. „Na každý pád doufám, že neskončil v jídle.“

„No jo.“ Odkašlu si. „To by nebylo dobré.“

„Luxi,“ promluví za mnou Fred.

Chvilku mi trvá, než si uvědomím, že se teď takhle jmenuju, ale otočil jsem se, jakmile jsem zaslechl Fredův hlas, takže si snad nevšiml žádného zaváhání.

Převlékl se do plátěných kalhot a mikiny s vybledlým fialovým logem na prsou. Dýchá si do dlaní a mne si je.

„Tvůj pokoj je připravený,“ oznámí mi.

KAPITOLA 4

Sloužím pánům i králům, ale když mě pověsíš,

posloužím tobě.

Co jsem?

Na pobočku FBI kdysi přišel bývalý externista od CIA, aby nás vyškolil pro práci v utajení. Nesetkal se s vřelým přijetím. V FBI si o CIA myslí, že je plná nafoukaných podrazáků, kteří odmítají respektovat jakákoli jiná než vlastní pravidla. Tohle pohrdání je převlečená závist – mnozí agenti šli do Quantika jen proto, že v Langley pohořeli.

Neměl jsem na té prezentaci být, ale slyšel jsem, že se bude podávat občerstvení, a tak jsem se tam vecpal. Zasedací místnost páchla včerejší ranní kávou a pátečním pivem. Zvěsti o jídle se ukázaly falešné. Mohl to být záměrný trik, jak zvednout docházku. Něco takového by se CIA podobalo.

Ten jejich externista se jmenoval Hassan. Byl drobný a měl jemné vystupování, nažehlený šedý oblek a na krku z jedné strany tetování a z druhé starou řeznou ránu. Řekl nám, že sloužil jak v Afghánistánu, tak v Iráku, a zřetelně naznačoval, že ho vyslali ještě na další mise, ale o těch nemůže mluvit.

„Existují dva druhy utajení,“ vykládal. „Oficiální a neoficiální. Při oficiálním utajení řeknete každému, že pracujete pro vládu Spojených států, ale budete předstírat, že děláte v nějaké instituci, která není tak zajímavá jako CIA. Na ministerstvu dopravy či vzdělávání. Nebo třeba v FBI.“ Nikdo se nezasmál. „Budete se chovat jako obyčejný úředník, a přitom budete v okolí nabírat informátory, aby pro vás prováděli špionáž. Když se vaše utajení prozradí, prostě vás pošlou domů. Žádná velká věda.

Já dělal v tom druhém. V neoficiálním utajení, při němž nikdo neví, že pracujete pro strýčka Sama, a tudíž nemáte nárok na diplomatickou ochranu, jestliže vás někdo odhalí. Agenty v neoficiálním utajení často popravují. Vás vyšlou mezi gangstery a mafiány, takže budete čelit podobnému riziku.“

„Tajemstvím dobrého utajení,“ pokračoval Hassan, zatímco se proklikával k prvnímu políčku powerpointové prezentace, „je důkladná příprava. Musíte být schopni si okamžitě vybavit i ty nejmenší detaily o každém, s kým budete ve styku. Vyrobte si taháky. Sestavte paměťové paláce. Svou falešnou totožnost musíte znát jako své boty. Nejen životopisné údaje, jako třeba jména svých rodičů nebo údajné datum svého narození, ale i povahové rysy. Jak by člověk, kterého mám představovat, vstoupil do místnosti? Jak by se s někým pozdravil? Jak by odpověděl na to a jak na ono? Doporučuju vám vyhradit si předtím, než vyrazíte do terénu, několik týdnů na to, abyste se do role vžili.“

Agenti FBI na něj jen nevrle civěli. Jejich rozpočet byl žalostný. Věnovat tomu několik týdnů si nemohli dovolit. Polovina z nich měla být touhle dobou na dovolené a úplně všichni budou muset odpoledne dřít dvakrát tolik, aby dohnali, co zameškali, když celé dopoledne promarnili posloucháním jeho přednášky.

Hassan se tím nenechal odradit a klikl na další pole. „Důvěřujte své spojce a svým nadřízeným. Oni vyšetřování skutečně povedou – vy budete jen jejich očima a ušima. Nemůžete se soustředit na svou roli a k tomu si vytyčovat vlastní cíle. Na to by vám nestačila mozková kapacita.“

„Možná tobě ne,“ zamumlal Richmond. Agent vedle něj se uchechtl.

Alan Richmond mě měl na starosti, než to od něj převzala Reese Thistleová. Byl stejnou měrou ubožák jako lenoch. Když mě měl hlídat, hodně mi toho procházelo.

Hassan se na Richmonda a jeho kámoše na vteřinku zahleděl, jen aby jim dal najevo, že je slyšel. Pak zase pokračoval.

„Je to celé snazší, když přestrojení využijete k tomu, že se stanete někým, kým jste si vždycky přáli být. Základní pokyny dostanete od svých nadřízených, ale vždycky se najde nějaký manévrovací prostor. Dejme tomu, že v hloubi duše sníte o tom, že pracujete v restauraci, místo tady.“ Rozmáchl se rukou po ošuntělé zasedačce. „V tom případě se můžete vydávat za kuchaře či za někoho, kdo jím kdysi byl nebo kdo aspoň rád vaří. Anebo řekněme, že tajíte svou homosexualitu…“ Podíval se na Richmonda, jestli to u něj vyvolá nějakou reakci. Vyvolalo. „Výborně. Až budete v terénu, homosexualitu otevřeně přiznáte. Budete tak působit autentičtěji, takže vaše krytí nebude vypadat jako krytí.“

Byla tam tehdy i Thistleová, ačkoli jsem ji ještě neznal jménem. Seděla v přední řadě, s rovnými zády, zastřiženými nehty a bujnou kšticí staženou do uzlu. Dělala si poznámky do notesu s kroužkovou vazbou, ale všiml jsem si, že na Hassana hledí pochybovačně, jako na značkovou kabelku, která je příliš levná, než aby nešlo o imitaci.

„Proč se vůbec agenti na takhle nebezpečné mise hlásí?“ pokračoval Hassan. „Povím vám proč. Nedělají to z patriotismu. Ani z oddanosti. Vede je k tomu touha být někým, kým jim společnost být nedovoluje.“

Po chvíli dalšího blábolení a promítání dokumentů, které byly tak zcenzurované, že nikomu nic neřekly, se Hassan zeptal, jestli máme nějaké otázky. Bylo jasné, že jídlo už nepřijde, a tak jsem zvedl ruku. „Je pravda, že CIA v Kábulu tajně mučí lidi?“

Vypadal otráveně. „Nejsem tu proto, abych s vámi probíral konspirační teorie.“ Podíval se na blyštivé hodinky. „Stejně myslím, že nám už vypršel čas.“

Teď jsem ve Fredově domě v utajení tak neoficiálním, že v FBI nikdo ani netuší, že tu jsem. Lituju, že jsem Hassanovi nepoložil praktičtější otázky. Rady, které nám dával, mi nejsou k ničemu. Nemám žádnou spojku, natož týdny na přípravu. Nevím skoro nic o člověku, za kterého se vydávám, ani o lidech, které se pokouším oklamat.

„Koupelna je kousek dál na chodbě,“ říká Fred. „Solární ohřev vody funguje docela dobře, ale pokud se zrovna sprchovalo víc lidí, doporučuju asi tak půl hodiny počkat. Z pochopitelných důvodů nechoď nahoru.“

Nevím, co tím myslí. Možná je v patře narušená statika.

Ložnice, do které mě zavedl, je lepší než cokoli, v čem jsem kdy spal. Široká matrace ve skutečném rámu. Čisté povlečení. Lampička vedle postele. Okno, z kterého je výhled na travnatý svah. Venku je Donnie s baterkou a krmí psy. Je vidět na skleník a rouru od kompostu, ale jatka mám těsně mimo dohled.

Už znám základní rozvržení domu. Je ve tvaru písmene L, hlavní vchod, obývací pokoj, kuchyně a jídelna jsou v řadě za sebou a pak vede doprava chodba k ložnicím, koupelně a schodišti.

Okno je zajištěné visacím zámkem. Fred mi nedal klíč. Abych se dostal ven, budu muset projít kolem všech ostatních ložnic a otevřít zadní dveře.

„Ve skříni je nějaké oblečení, které by ti mohlo padnout,“ poznamená. „Kdyby nepadlo, můžeme objednat vhodnější. Peníze nejsou žádný problém.“

„Díky, kámo.“ Posadím se na postel, abych vyzkoušel péra. Ukáže se, že v ní žádná nejsou. Je to paměťová pěna nebo nějaký latex či co.

Jak sebou vrtím, vyklouzne mi z kalhot kladivo a spadne na matraci.

Fred to vidí. Zamračí se.

Hučí mi v uších. Fred stojí nade mnou. Kdybych na něj zaútočil, hravě mě přemůže.

„Přijel jsi mě sem zabít, Luxi?“ zeptá se. Usmívá se, jako by šlo o vtip.

„Ne,“ zalžu. „Ale nebyl jsem si jistý, jaké mě tu čeká přivítání. Promiň.“

Fred na to nic neříká.

„Napadlo mě, co kdybys usoudil, že toho moc vím,“ pokračuju. „Pozval mě sem, aby ses mě zbavil. Že bych měl mít něco, čím se můžu bránit.“

„Tak dobrá.“ Založí si ruce na prsou. „Ukaž, co umíš.“

Přinutím se zasmát. „To je v pohodě, chlape. Věřím ti. Kdybys mě chtěl zabít, mohl jsi mě zastřelit, když jsem vystupoval z auta.“

„Myslím to vážně.“ Kývne bradou ke kladivu. „Udeř mě.“

„Nechci ti ublížit. Jen jsem byl přehnaně opatrný.“

Natáhne se kolem mě, sebere kladivo a vtiskne mi ho do rukou.

„Rozmáchni se,“ pobídne mě.

Srdce mi buší jako splašené. „Ale… já to nechci udělat.“

Ačkoli bych možná měl. Fred i všichni jeho kámoši musí zemřít. Tak proč s tím nezačít hned?

„Vstaň,“ nařídí mi.

Nejistě se postavím.

„Švihni.“

Školní šikana mě naučila, jak tyhle hry končí. Slabší děcko si myslí, že dostalo příležitost dovolit si na většího grázla. Načež mu ten větší grázl vyrazí zuby.

„Nemusíš mi nic dokazovat,“ namítnu. „Já vím, že mě přemůžeš.“

„Jen ti chci něco ukázat.“ Dívá se mi do očí. „Vůbec mi to neusnadňuješ.“

Jediný způsob, jak hry ze školních hřišť vyhrát, je udeřit dřív, než to grázl očekává. Tvářit se, jako by se vám do toho nechtělo nebo jste o tom pořád ještě přemýšleli, a pak vyrazit v půli věty.

Mohl bych tím kladivem rozbít Fredovi lebku. Byla by to rychlá, tichá smrt. Nalákat do téhle místnosti ostatní Gardisty jednoho po druhém a naložit s nimi stejně. Rozřezat jejich těla, nastrkat je do mrazáku, ten hodit na korbu pickupu a odjet. Dát anonymní tip policii, ať sem přijedou vysvobodit zajatce.

Řekněme, že mám osmdesátiprocentní šanci Freda potichu zlikvidovat. Pak dalších osmdesát procent u každého z ostatních. To znamená pravděpodobnost zhruba jedna ku čtyřem, že je sejmu všechny. A otálím moc dlouho. Fred už úder čeká.

Máchnu kladivem. Dám mu střední rychlost. Neletí tak rychle, abych Freda zasáhl, ani tak pomalu, že by se nemohl předvést.

Ruka mu vystřelí, jako když zaútočí had, a najednou žádné kladivo nedržím.

„Do prdele.“ Udělalo to na mě fakt dojem.

„Vidíš, aby mohl tvůj protivník vložit do švihu pořádnou sílu, musí kladivo držet za konec násady,“ vysvětluje mi Fred. „Ale tím nechává spoustu volného místa pod jeho hlavou. S trochou cviku se tam dá násada snadno chytit. A hlava kladiva ti jeho vyškubnutí z ruky ještě víc usnadní.“

Povedlo by se mu to, kdybych se rozmáchl rychleji a větší silou? Třeba ne. Říkám si, že budou další příležitosti.

„Pojď se mnou,“ vyzve mě.

KAPITOLA 5

Mám pět prstů, ale když o ně přijdu, nevykrvácím.

Co jsem?

Fred mě zavede ke dveřím na konci chodby a odemkne je. Místnost za nimi je přecpaná a tmavá jako sklep, i když jsme pořád v přízemí. Než se v ní zazdilo okno, mohla někomu sloužit jako menší pracovna. Páchne to v ní jako na operačním sále mizerného chirurga – krví a dezinfekcí.

Z držáků na zdech visí meče, skoby, středověké palcáty, pohrabáče, obří zahradní nůžky, ostří do gilotiny, zrezivělé háky a role ostnatého drátu. Předměty, jejichž účelem je bodat, tlouct a pálit nebo jinak působit bolest. Jsou tu jen čtyři střelné zbraně, což je podle měřítek texaského venkova počet rovnající se prakticky nule. Ale jsou velké – dvě brokovnice Remington a dvě pušky Bushmaster XM-15. Gardisti jsou připravení dům bránit, bude-li to nutné.

Když Fred kolem držáků prochází, vypráví mi, jak kdysi pracoval v obchodě s elektronikou. Byl docela úspěšný prodejce, vždycky se mu dařilo přesvědčit zákazníky, že potřebují větší obrazovku, rychlejší procesor nebo delší záruku. Přesvědčil o tom i sám sebe, protože do svého maličkého obýváku vtěsnal obří televizi a příslušenství pro virtuální realitu. Ale nejradši pracoval vzadu za krámem, s bednami, paletami a vysokozdvižným vozíkem. Sledoval, jak se všechny ty těžké, lesklé kvádry vykládají z náklaďáků, odškrtával si je ze seznamu a označoval nálepkami, aby byly připravené na prodej. Dobrá, poctivá práce, říká mi. Jen když sestavoval stojany a stolky na vystavení televizorů a počítačů, tak mu nástroje často vyklouzávaly ze zpocených rukou.

V jeho vyprávění jsou velké mezery. Chybějí informace, které by Lux znal. Vyměnil si s Fredem stovky zpráv. Možná tisíce.

„Tohle všechno vlastně není nutné.“ Fred prohrabává bednu pod zazděným oknem. „Na to, abys někomu ublížil, nepotřebuješ speciální zbraně. Můžeš použít varnou konvici, šroubovák nebo hokejku. Ale jde o prezentaci. Předplatitelé mají rádi… uf, tady to je.“

Vytáhne kladivo, o něco delší než to moje. Kolem násady je omotaná pracovní rukavice, jako by ho svírala neviditelná paže. Fred do prázdné rukavice strčí ruku.

„Přilepil jsem rukavici vteřinovým lepidlem k násadě,“ vysvětlí mi. „Zkus to.“

Švihne kladivem po mé hlavě.

Uhnu. Kladivo zařinčí o válečnou sekeru na zdi za mnou.

„Vole! Měl jsi ho chytit, jak jsem ti to ukazoval.“

Rozmáchne se podruhé. Tentokrát vyrazím a chytím kladivo za násadu.

Jeho vynález funguje. Nedokážu mu kladivo vytrhnout z ruky.

„Super, ne?“ prohodí Fred. „Navíc si nemusíš dělat starosti s otisky prstů.“

„Používáš ho na ně?“ Škubnu palcem přes rameno směrem k jatkám. Zhlédl jsem všechna videa na Luxově harddisku, ale nepamatuju si, že bych viděl tohle kladivo.

„Ne, to by bylo moc rychlé.“ Vytáhne ruku z rukavice a protahuje si prsty. „Tímhle někoho majzneš, a je po něm. Bez křiku, bez svíjení… Ale napadlo mě, že ty to oceníš. Vím, jak si potrpíš na efektivitu.“

Další připomínka, jak málo toho vím o člověku, za kterého se vydávám. „Podvodník umřel docela rychle.“

„Za to se omlouvám. Donnie je trochu… prchlivý.“ Nasaje nosem vzduch. Z opačného konce domu se line vůně Samsonova vaření. „Pojďme se najíst, Luxi.“

Lux byl vlastně jediný, koho jsem nesnědl. Jeho tělo jsem zakopal. Úplně celé. Choval jsem se slušně.

Když jdu chodbou za Fredem, slibuju si, že takovou chybu podruhé neudělám.

Je to přesně, jak jsem se obával – nikde žádné maso. Žádné hovězí, které by se vytáhlo z ledničky a na poslední chvíli přihodilo na pánev. Žádná porce pečeného kuřete. Dokonce ani kousky slaniny vmíchané do salátu.

Zachmuřeně zírám na všechnu tu rostlinnou hmotu na stole. Ze štiplavého pachu česneku se mi obrací žaludek.

„Jsi v pohodě, brácho?“ zeptá se Donnie a usadí se naproti mně. Převlékl se z tílka do polokošile volné natolik, že mu zakrývá svaly. Na ruce má chytré hodinky a ze svého úhlu vidím, že má v jednom uchu pecku.

Přinutím se k úsměvu. „Jo. Jsem jen utahaný.“

Tohle je pravda. Je sice teprve devět večer, ale cesta z Houstonu mi zabrala čtyři hodiny a od té doby jsem si neoddechl. Celou dobu mi stojí chlupy vzadu na krku a hlavou o překot víří myšlenky, jak se snažím na každou otázku uhodnout správnou odpověď.

Měl jsem už být po smrti. Odpočívat v pokoji, poté co bych zabil Freda a sebe. Navíc mělo být moje poslední jídlo chutnější než tohle.

Ne že by Samson neodvedl skvělou práci. Jeho stir-fry by se dalo podávat v restauraci. Zelenina je křupavá, rýže měkká, omáčky jsou vyvážené. Dokonalé pro kohokoli jiného než mě.

Thistleová by byla nadšená, ozve se hlásek v mé hlavě. Okamžitě ho zaplaším.

Fred se posadil do čela stolu. Před sebou má dvě misky, ačkoli všichni ostatní mají jen jednu. Na opačném konci stolu sedí Zara, ta elegantní bruneta. Kyle, ten mrzutý puberťák, zaujal místo vedle Freda. Já skončím uvězněný mezi Samsonem a Cedricem, tím hubeným černochem v obleku. Všichni si začnou nabírat.

Zara mi nalila skleničku vína. Tekutina láme světlo a tříští svou barvu do duhy. Nechci se pití ani dotknout. Potřebuju se soustředit. Ale taky potřebuju zapadnout.

„Hodláš pronést modlitbu, Luxi?“ zeptá se Cedric s plnými ústy.

„No…“ Byl jsem u Luxe doma i v domě, kde vyrůstal. V duchu honem oběma procházím a hledám známky zbožné víry.

Zachrání mě Zara. „Dělá si z tebe legraci.“

Cedric se uchechtne, jako by už samotná představa boha byla směšná.

„Je skvělý poznat tě osobně,“ řekne mi Donnie. Z toho, jak to říká, je patrné, že si s Luxem hodně psali.

„Tebe taky,“ odvětím. „Přiřadit si ke jménu obličej, chápeš. Vypadáš jinak, než jsem čekal.“

„Fakt?“ Zpozorní. Většina lidí se o sebe zajímá.

„Jo. Nevím proč, ale představoval jsem si tě s hnědýma očima. A máš hlubší hlas, než jak mi zněl v duchu.“

Ještě před dvěma hodinami jsem netušil, že Donnie existuje. Ale musím tyhle lidi přesvědčit, že jsem tím, s kým si psali celé týdny. Možná měsíce. Anebo roky. Ani nevím, jak dlouho byl Lux součástí jejich internetové komunity.

„Dík.“ Donnie se tváří potěšeně, jako by moje poznámka o jeho hlubokém hlase byla nějaký kompliment.

Zara mi přidá do misky pár klásků baby kukuřice.

„Zato ty jsi stejně krásná, jak jsem si tě představoval,“ řeknu jí. Přijde mi to jako něco, co by poznamenal Lux. Setkal jsem se s ním jen dvakrát a pokaždé po někom vyjížděl.

Zara si teatrálně přitiskne ruku k hrudní kosti. „Děkuju ti.“

Ostatní se nervózně ohlížejí po Fredovi, jestli to schvaluje. Možná jsou se Zarou pár. Fred nespouští pohled z jídla, hází ho do sebe jako malý kluk, když se vrátí ze školy. Nabral si ho do obou misek, ale ta druhá zůstává netknutá.

„Teď já, teď já,“ hlásí se Cedric. Žertuje – a nežertuje.

„Lux už musel vědět, jak vypadáš,“ usadí ho Donnie, ne zrovna přátelsky, „jsi přece celebrita.“

„Náš slavný spisovatel,“ poznamená Zara a pocuchá Cedricovi vlasy, moc krátké na to, aby šly skutečně rozcuchat.

Cedrica očividně těší uznání jeho slávy, i když je zklamaný, že o něm není co dalšího říct.

„A co já?“ zeptám se, abych předešel dalším otázkám. „Vypadám, jak jste vočekávali?“

„Já jsem od tebe nečekal žádné vočekávali,“ podotkne Samson a Donnie se zasměje. Cedric se směje ještě hlasitěji, jako by spolu soutěžili.

„Omlouvám se,“ odvětím. „Moje sofistikované vzezření na okamžik narušil vnitřní buran.“

Tohle jsem přehnal. Lux se nevyjadřoval nijak vzletně a pořád ještě mám na sobě špatně padnoucí oblečení z kontejneru pro charitu. Ale zdá se, že mi to zbaštili.

„To je v úplný pohodě, kámo,“ řekne mi Donnie.

„Jo, tady se nemusíš přetvařovat,“ zamumlá s plnými ústy Kyle.

Fred pozvedne sklenici sodovky. Všichni ostatní pijí víno.

„Na to, že můžeme být sami sebou,“ prohlásí.

Ostatní zvednou svou skleničku.

Přidám se. „Na zdraví.“

Cink.

Víno si propaluje cestu mým hrdlem.

Cedric mlaskne a vzdychne. „Tak. Kdo si dá karaoke?“

Všichni pomáhají se sklízením nádobí. Ruce se přátelsky dotýkají zad, ozývá se „děkuju“, „můžu se protáhnout“ a „tady máš“.

Když je myčka plná a pánve vydrhnuté, dojde skutečně na karaoke. Cedric nežertoval.

Fred zapne v obývacím pokoji televizi. Je obří, s rozlišením, které se blíží skutečnosti, a barvami, které ji předčí. Tady možná všichni sledovali videa s Luxovou zajatkyní Abbey.

Fred otevře YouTube. Ostatní na něj vykřikují svoje požadavky, většinou za někoho jiného. „Dej tam ‚Call Me When You’re Sober‘ pro Donnieho!“ „Hele, Zaro, zazpíváš nám ‚Fergalicious‘?“ „Já jsem pro cokoli, jen když to bude od Avril Lavigne.“

Zatímco se všichni usazují na pohovce, Fred hbitě sestavuje playlist.

„Co sis pro nás připravil ty, Luxi?“ zeptá se mě Samson.

„Jo, co je tvoje oblíbená písnička?“

Cedric odpoví za mě. „,I Try‘ od Macy Gray.“

Zní to, jako by si dělal legraci, ale netroufám si přiznat, že tuhle píseň neznám, pro případ, že by o pravém Luxovi bylo známo, že si na ni potrpí.

„Vy se tu bavte,“ řeknu jim. „Já jdu spát.“

„Ne!“ zařvou současně Donnie i Samson.

Zara mě chytí za ruku a stahuje na pohovku. „Každý musí zazpívat,“ oznámí napůl žertem, napůl výhrůžně.

Nervózně se zasměju. „No dobrá, dobrá.“

„Tak tedy Macy Gray,“ prohlásí Fred a přidá k playlistu další video.

Pak Donnie předá mikrofon mně. „Jsi na řadě, Luxi.“