Přeložila Lenka Faltejsková

V překladu jsou v souladu s originálem použity citace
z následujících děl:

Bible (překlad pro 21. století)

Korán (překlad A. R. Nykl)

William Shakespeare: Macbeth (překlad Martin Hilský)

The Burden

Copyright © 1956 The Rosalind Hicks Charitable Trust.

All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, the Agatha Christie Signature and the AC Monogram Logo are registered trade marks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere. 

All rights reserved.

This edition was published in 2025.

Translation entitled BŘÍMĚ

Copyright © 2025 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-249-5684-8

„Mé jho je totiž příjemné a mé břemeno lehké.“

(Matouš 11,30)

„Ach, Pane, rozkoší s nejostřejším břitem

rozetni mého ducha, oživ citem,

budu-li příliš zatvrzelý, Pane,

dříve než duše má bídně zhyne,

bolestí vražednou, hříchem zlým

mé mrtvé srdce nechť se probudí!“

R. L. Stevenson

PROLOG

V kostele bylo chladno, v říjnu se ještě nezapínalo topení. Venku nabízelo slunce vlahý příslib tepla a dobré nálady, zato uvnitř se mezi studenými zdmi z šedivého kamene držela vlhkost a vzduch v sobě nesl jasnou předzvěst nesmlouvavě se blížící zimy.

Laura stála mezi chůvou, která si vzala slavnostní límeček a manžety se sametovým prýmkem, a mladým knězem Hensonem. Vikář dostal lehčí chřipku a musel zůstat v posteli. Pan Henson byl hubený mladík s výrazným ohryzkem, mluvil vysokým hlasem a huhňal.

Paní Franklinová, působící půvabně a křehce, se opřela o manželovo rámě. Její muž se s vážným výrazem napřímil. Narození druhé dcery nemohlo vynahradit, že přišli o Charlese. Přál si syna. A podle lékaře se žádného dalšího zřejmě nedočká…

Sklouzl pohledem k Lauře a k nemluvněti, které si spokojeně broukalo v chůvině náruči.

Dvě dcery… Laura je samozřejmě hodné a milé dítě a novorozeně vypadá znamenitě, tedy aspoň nakolik je to u mimin možné, nicméně každý muž chce mít syna.

Charles – vybavil si světlovlasého chlapce, jak se se zvrácenou hlavou směje. Byl tak pohledný, tak hezký, chytrý a důvtipný, skutečně výjimečný hoch. Jaká škoda, že když už měli přijít o dítě, nemohla to být Laura…

V tu chvíli se však Franklinův pohled střetl s pohledem starší dcery, s jejíma očima, jež se v té drobné bledé tvářičce zdály tragické a moc velké. Provinile se začervenal – co ho to jen napadlo?

Co kdyby to dítě poznalo, nač myslí? I Lauru měl pochopitelně rád, jen – zkrátka nebyla a ani nemohla být Charles.

Angela Franklinová se s přivřenýma očima opírala o manžela a šeptala pro sebe:

„Můj chlapečku – můj krásný chlapečku – můj milovaný… Pořád tomu nevěřím. Proč to nemohla být Laura?“

Na rozdíl od manžela si tuto myšlenku nijak nevyčítala. Byla nemilosrdnější a upřímnější, více tíhla k pudovosti, proto jí nečinilo potíže přiznat si prostý fakt, že druhorozené dítě, navíc dcera, pro ni nikdy neznamenalo tolik jako prvorozený syn a znamenat nebude. V porovnání s Charlesem představovala Laura zklamání – tiché a způsobné dítě, s nímž nejsou žádné potíže, postrádalo však – jak to jen nazvat? – osobnost.

Angela si opět pomyslela: „Ztrátu Charlese nemůže nic nahradit.“ Ucítila na paži stisk manželovy ruky. Otevřela oči, vrátila se do přítomnosti a soustředila se na bohoslužbu. Jaký jen má ten mizerný pan Henson protivný hlas!

Angela se s lehce pobavenou shovívavostí zadívala na nemluvně v chůvině náruči – tak velká vážná slova pro takovou myšičku.

Spící dítě náhle zamrkalo a otevřelo oči, až neuvěřitelně modré – zrovna jako měl Charles – a spokojeně říhlo.

„Má i jeho úsměv,“ pomyslela si Angela a náhle pocítila příval mateřské lásky. Její děťátko – její nádherné děťátko. Vůbec poprvé ustoupil Charlesův skon do pozadí.

Angela se střetla s Lauřiným tmavookým smutným pohledem a maně ji napadlo: „Zajímalo by mě, na co to dítě právě myslí.“

I chůva silně vnímala, jak tiše a toporně Laura vedle ní stojí.

„Taková tichounká,“ pomyslela si. „Na můj vkus až moc. U dítěte není taková zamlklost a poslušnost přirozená. Nikdo si jí nikdy moc nevšímal, asi nedostala dost pozornosti. Tak mě teď napadá…“

Reverend Eustace Henson se blížil k okamžiku, z něhož byl pokaždé nervózní. Zas tolik křtů za sebou neměl. Kéž by tu jen byl vikář. Uznale zaznamenal Lauřin vážný výraz. Náramně vychované dítě! Náhle ho napadlo, nač to děvče asi myslí.

Bylo jedině dobře, že to ani on, ani chůva a ani Arthur a Angela Franklinovi nevěděli.

Jak nespravedlivé!

Tak strašně nespravedlivé… Neuvěřitelně nespravedlivé...

Poznala, že matka její mladší sestru miluje zrovna tolik co Charlese.

Taková nespravedlnost…

Nenáviděla to dítě – upřímně a k smrti ho nenáviděla!

„Chci, aby umřela.“

Stála u křtitelnice a v uších jí zněla knězova vážná slova, mnohem jasněji a zřetelněji však slyšela vlastní myšlenku, jež vyjádřena slovy zněla:

„Chci, aby umřela…“

Ucítila jemné pošťouchnutí. Chůva jí podávala nemluvně a šeptala:

„Hlavně opatrně, vezmi si ji, tak – a pak ji podáš knězi.“

„Já vím,“ zašeptala Laura.

Držela nemluvně v náručí. Zadívala se do jeho tvářičky a pomyslela si: „Co kdybych ji teď prostě pustila a nechala spadnout na dlažbu? Zabilo by ji to?“

Na ty tvrdé šedivé kameny… Jenže mimina jsou zabalená do tolika vrstev, tak – tak vycpaná. Má to zkusit? Odváží se?

Zaváhala a příležitost pominula – nyní už dítě převzal nervózní reverend Eustace Henson, postrádající vikářovu nacvičenou suverenitu. Ptal se na jména a pak je po Lauře zopakoval. Shirley Margaret Evelyn… Po dětském čelíčku stekl čůrek vody. Miminko se nerozplakalo, jen si broukalo, jako by se dělo něco ještě báječnějšího než obvykle. Kněz se v duchu zašklebil a se sebezapřením dítě políbil na čelo. Věděl, že vikář to dělá pokaždé. Nakonec nemluvně s úlevou vrátil chůvě.

Křest byl u konce.

ČÁST PRVNÍ

LAURA

1929

KAPITOLA PRVNÍ

Pod zamlklou fasádou kypělo v nitru dítěte stojícího u křtitelnice čím dál větší utrpení a odpor.

Od chvíle, kdy zemřel Charles, Laura doufala… Sice pro bratra truchlila (měla Charlese velmi ráda), její žal však obalila rozechvělá touha a očekávání. Dokud byl ten veselý, okouzlující a bezstarostný chlapec na světě, veškerá láska přirozeně patřila jemu. A Laura to přijímala jako něco, co je spravedlivé a úplně v pořádku. Vždycky byla tichá a nevýrazná, typické často nechtěné druhé dítě, které přijde na svět příliš brzy po prvorozeném. Otec s matkou se k ní chovali laskavě a s náklonností, Charlese však milovali.

Jednou zaslechla, jak matka říká své přítelkyni:

„Laura je samozřejmě drahoušek, je ale hrozně nevýrazná.“

Přijala ten odsudek jako oprávněný, s upřímností beznadějných případů. Vždyť taková skutečně byla – malá, bledá, vlasy se jí nevlnily a její repliky nikdy nikoho nerozesmály, na rozdíl od Charlesových, jimž se smáli všichni. Byla hodná i poslušná, nikdy nedělala potíže, nebyla však a nikdy, jak se domnívala, ani nebude důležitá.

Jednou řekla chůvě: „Maminka má Charlese radši než mě…“

Chůva ji však okamžitě okřikla:

„Takový nesmysl, to přece vůbec není pravda! Tvoje matka vás má ráda oba stejně – je tak spravedlivá, jak jen může být. Matky mají vždycky své děti rády všechny stejně!“

„Kočky ne,“ namítla Laura, jíž se vybavila poslední várka koťat.

„Kočky jsou jen zvířata,“ opáčila chůva. „Navíc nezapomínej,“ dodala, čímž poněkud oslabila pronikavou jednoduchost svého předchozího tvrzení, „miluje tě Bůh.“

Proti tomuto argumentu Laura nic nenamítala. Bůh ji miluje – protože On musí. Přesto se jí zdálo, že dokonce i Bůh má Charlese pravděpodobně radši, vždyť stvořit jejího bratra bylo určitě mnohem uspokojivější než tvořit ji.

„Samozřejmě se ale mohu mít ze všech nejraději sama,“ utěšovala se zpětně. „To já mohu být tou, která mě má radši než Charlese, maminku, tatínka i všechny ostatní.“

Od té doby se zdála ještě pobledlejší, zamlklejší a nenápadnější než dříve a byla tak hodná a poslušná, že z toho dokonce i chůva začínala být nesvá. Svěřila se hospodyni s nervózní obavou, že Laura možná „odejde“ mladá.

Jenže nakonec to byl Charles, kdo je opustil.

Arthur Franklin se zatvářil poměrně zaskočeně, právě totiž vedl zapálenou debatu o důsledcích reformace, když ho přítel přerušil.

„Jaké dítě?“ zeptal se zmateně.

Pan Baldock kývl velkou hlavou ke klidné Lauře, která se projížděla na kole po trávníku mezi stromy. Počínala si tak vlažně, že jí zjevně žádné nebezpečí ani nehoda nehrozily. Laura byla nesmírně opatrné dítě.

„Ale proč, proboha?“ naléhal pan Franklin. „Psi jsou podle mého jen na obtíž, mají věčně zablácené pracky a ničí koberce.“

„Takový pes,“ zdůraznil pan Baldock svým přednáškovým stylem, jímž dokázal takřka v každém vzbudit prudké podráždění, „má obzvláštní schopnost povzbudit lidské sebevědomí. Pro psa je jeho pán bohem, kterého to zvíře uctívá, a nejen to, navíc ho i miluje, což je při současném úpadku civilizace důležité. Vlastnictví psa člověku většinou stoupne do hlavy, začne se cítit důležitý a mocný.“

„Hm,“ odfrkl si pan Franklin, „a to ti připadá jako dobrá věc?“

„Rozhodně ne,“ odmítl pan Baldock, „nicméně mám jednu nenapravitelnou slabost – rád vidím lidské bytosti šťastné. A moc rád bych viděl šťastnou i Lauru.“

„Laura přece šťastná je,“ opáčil její otec. „Navíc už má kotě,“ dodal.

„Pche, to ale vůbec není totéž,“ odbyl ho pan Baldock, „jak by ti došlo, kdyby ses o tom namáhal přemýšlet. Jenže v tom je s tebou právě potíž, ty totiž zásadně nepřemýšlíš. Jen si vezmi ekonomické podmínky za časů reformace. Jestli si třeba jen na chviličku myslíš, že –“

S tím se opět s vervou pustili do argumentování a náramně si to užívali, přičemž pan Baldock pronášel nanejvýš pobuřující a provokativní teorie.

Nicméně v určitém koutku mysli Arthura Franklina přetrval mírný nepokoj, a když toho večera vstoupil do pokoje své ženy, která se právě převlékala k večeři, náhle vyhrkl:

„Je s Laurou všechno v pořádku, že? Je šťastná, má se dobře a tak dál?“

Jeho žena k němu otočila překvapené modré oči nádherného chrpového odstínu, stejné jako měl jejich syn Charles.

„Ale samozřejmě, miláčku! S Laurou je vždycky všechno v pořádku. Vždyť ona ani nedělá scény jako jiné děti. Kdepak, s ní si člověk vůbec nemusí dělat starosti, je uspokojivá v každém směru. Hotové požehnání.“

Když si o chvíli později zapínala perlový náhrdelník, náhle se zeptala: „Proč? Proč se zrovna dnes večer ptáš na Lauru?“

Její choť neurčitě odpověděl:

„Ale to nic, jen Baldy něco říkal.“

„Aha, Baldy!“ opáčila paní Franklinová pobaveně. „Však víš, jaký je. Rád provokuje.“

Když k nim pan Baldock o pár dnů později zavítal na oběd, cestou z jídelny narazili na chůvu. Angela Franklinová ji záměrně zastavila a nahlas a zřetelně se jí zeptala:

„Se slečnou Laurou je všechno v pořádku, že? Je šťastná a má se dobře?“

„Samozřejmě, madam,“ odvětila chůva horlivě a trochu dotčeně. „Je to velice hodná holčička, s ní nejsou vůbec žádné problémy, na rozdíl od pana Charlese.“

„Tak s Charlesem máte problémy?“ ozval se pan Baldock.

Chůva se k němu zdvořile otočila. „To je u chlapců normální, pane, věčně má za lubem nějakou rošťárnu! Je ve vývinu, brzy půjde do školy. V tomhle věku bývají obzvlášť neposední. Navíc má špatné zažívání a příliš často se za mými zády cpe sladkostmi.“

Shovívavě se usmála, zavrtěla hlavou a minula je.

„A přesto ho zbožňuje,“ podotkla Angela Franklinová, když se odebrali do obývacího pokoje.

„Očividně,“ přikývl pan Baldock. Zamyšleně dodal: „Odjakživa si myslím, že ženy jsou pošetilé.“

„Naše chůva rozhodně pošetilá není, to ani omylem.“

„Nemyslel jsem chůvu.“

„Tedy mě?“ Paní domu po něm střelila přísným, byť přece jen ne zas tak přísným pohledem, protože tohle byl koneckonců Baldy, uznávaný a výstřední člověk, jemuž sem tam nějaká ta neomalenost prošla. Upřímně řečeno to byla jeho typická manýra.

„Uvažuji, že napíšu knihu o problematice druhého dítěte,“ dodal pan Baldock.

„Ale no tak, Baldy! Nejsi snad zastáncem jedináčků, že ne? Mít jen jedno dítě mi připadá nerozumné ze všech úhlů.“

„Ale kdeže, vidím velký smysl řekněme v desetičlenné rodině. Tedy pokud by se takto rozrostla v rámci jednoho manželství. Děti pomáhají s domácími pracemi, starší se starají o mladší a tak dál. Všechny jsou jako ozubená kolečka hodinového strojku celé domácnosti. V takovém případě musí být každé z nich skutečně užitečné – místo abychom je o vlastní užitečnosti jen přesvědčovali. Ale kdepak, dokonce je dnes jako hlupáci rozdělujeme do vlastních ‚věkových skupin‘! A říkáme tomu vzdělávání! Pche! Je to vyloženě proti přírodě!“

„Ty tvoje teorie,“ podotkla Angela shovívavě. „A co máš vůbec s tím druhým dítětem?“

„Potíž u druhého dítěte,“ spustil pan Baldock učeně, „je v tom, že obvykle představuje zklamání. První dítě je dobrodružství, děsivé a bolestivé. Žena si je jistá, že porod nepřežije, a manžel (například tady Arthur) si tím je jistý zrovna tak. A najednou je po všem a vy máte mrskající se uzlíček, který křičí z plných plic. Aby ho rodiče přivedli na svět, museli projít hotovým peklem a pochopitelně si ho podle toho také cení! Je nový, je náš, je báječný! Jenže pak, obvykle příliš brzy, přijde dítě číslo dva – celé to martyrium je tu znovu. Tentokrát už ovšem není tak děsivé, spíš otravné. Nakonec je dítě na světě a je vaše, tentokrát však nejde o novou zkušenost, a protože vás zas tolik nestálo, nepřipadá vám ani zdaleka tak báječné.“

Angela pokrčila rameny.

„Staří mládenci vědí všechno nejlíp,“ zabručela ironicky. „Copak neplatí totéž pro třetí, čtvrté i všechny další děti?“

„Vůbec ne. Všiml jsem si, že třetí dítě obvykle přichází až po pauze. Číslo tři bývá často zplozeno, protože první dvě už začínají být samostatné a bylo by ‚milé mít doma zase jedno miminko‘. Lidé mají pro tyhle odpudivé tvorečky zvláštní slabost, ale biologicky vzato jde asi o zdravý instinkt. A tak to zkrátka chodí, některé děti jsou hodné a jiné zlobivé, některé chytré a jiné nudné, ale přicházejí do páru a víceméně se kamarádí, než přijde s časovým odstupem další, jemuž se stejně jako prvorozenému dostane neuměřené pozornosti.“

„A všechno je to nesmírně nespravedlivé, to tím chceš říct?“

„Přesně tak. To je pointa celého života, je nespravedlivý!“

„A co s tím člověk může dělat?“

„Nic.“

„V tom případě nechápu, proč nám to všechno vykládáš, Baldy.“

„Jak už jsem tuhle říkal Arthurovi, jsem měkkosrdcatý chlapík a rád vidím lidi šťastné. Rád jim trochu vynahrazuji, co nemají a ani mít nemohou. Aby se tím pozice trochu vyrovnaly. V opačném případě,“ krátce se odmlčel, „to totiž nakonec může být i nebezpečné.“

„Baldy podle mě vykládá spoustu nesmyslů,“ pověděla Angela manželovi napjatě, když se host rozloučil.

„John Baldock je jeden z nejpřednějších učenců v téhle zemi,“ namítl Arthur a nepatrně mu zajiskřilo v očích.

„To já přece vím!“ Angela se trochu mračila. „A klidně bych tu seděla a krotce ho obdivovala, kdyby přednášel o řeckém a římském právu nebo o obskurních alžbětinských básnících. Ale co může vědět o dětech?“

„Vůbec nic, počítám,“ uznal její manžel. „Mimochodem mi tuhle navrhoval, abychom Lauře pořídili psa.“

„Psa? Ale vždyť má kotě!“

„Podle něj to není totéž.“

„Jak zvláštní… Vzpomínám, jak jednou zmiňoval, že psy nemá rád.“

„Mně se zdá, že má.“

Angela zamyšleně podotkla: „Ovšem Charles, ten by možná psa mít měl… Tuhle vypadal dost vystrašeně, když se na něj vrhla štěňata na vikářství. Nelíbí se mi, když se kluci bojí psů. Kdyby měl svého, zvykl by si. A taky by se měl učit jezdit na koni. Kéž by měl vlastního poníka! Ale to bychom museli mít výběh.“

„Poník bohužel nepřipadá v úvahu,“ opáčil Franklin.

Mezitím řekla služebná Ethel v kuchyni kuchařce:

„Tak si toho všiml i ten starej Baldock.“

„Ale čeho?“

„Slečny Laury. Že na tomhle světě dlouho nepobude. Ptali se na ni chůvy. No jo, dyť má přesně ten kukuč. Tu na lumpárny neužije, ne jako mladýho pana Charlese. Jen počkej, ta holčinka se dospělosti nedožije.“

Jenže to byl Charles, kdo je opustil.

KAPITOLA DRUHÁ

Charles zemřel na dětskou obrnu. Stalo se to ve škole. Onemocněli ještě dva další chlapci, ti však přežili.

Pro Angelu Franklinovou, která měla sama velmi křehké zdraví, to byla tak těžká rána, že málem sprovodila ze světa i ji samotnou. Charles, její milovaný, drahoušek, hezký a veselý živý chlapeček…

Ležela v pokoji se zataženými závěsy a zírala do stropu, nemohla ani plakat. Její manžel, Laura i služebnictvo se tiše plížili zamlklým domem. Nakonec lékař Arthuru Franklinovi doporučil, aby vzal manželku někam do zahraničí.

„Potřebuje zásadní změnu ovzduší i prostředí. Musíme ji z toho stavu vytrhnout. Vezměte ji někam na čerstvý vzduch, do hor. Třeba do Švýcarska.“

A tak manželé Franklinovi odjeli a Laura zůstala v péči chůvy, přičemž ji denně navštěvovala slečna Weekesová, přívětivá, leč poměrně nudná guvernantka.

Lauře přinesla nepřítomnost rodičů šťastné období, vždyť se z ní technicky vzato stala paní domu! Každé ráno „přijala“ kuchařku a objednala si, co chce toho dne jíst. Tlusté a dobrosrdečné paní Bruntonové se dařilo Lauřiny divoké návrhy šikovně korigovat tak, že nakonec se podávalo přesně to, co sama naplánovala. Nicméně to Lauřin pocit vlastní důležitosti nijak neohrožovalo. Po rodičích se jí zas tak nestýskalo, vesměs se totiž uchylovala do představ o jejich návratu.

Samozřejmě bylo hrozné, že musel Charles umřít. Rodiče ho měli radši zcela oprávněně, jak byla dívenka přesvědčená, ovšem teď – teď – to bude ona, kdo zaujme jeho trůn. Jako jediné dítě svých rodičů, v něž budou vkládat veškeré své naděje a věnují mu veškerou svou lásku. V duchu si představovala, jak to bude vypadat, až se vrátí domů. Matka rozevře náruč…

„Lauro, miláčku, teď jsi to jediné, co na tomhle světě mám!“

Spřádala v duchu láskyplné a citové výjevy, scény, v nichž Angela a Arthur Franklinovi dělali a říkali věci, jaké se od nich věru očekávat nedaly. Nicméně Lauru ty představy hřály u srdce. Byly dramatické a ona jim věřila čím dál víc, až je nakonec vnímala, jako by už skutečně proběhly.

Cestou do vesnice si přehrávala plánované rozhovory: povytahovala obočí, vrtěla hlavou, tiše si odříkávala slova a věty.

Byla v těchto fantaskních emocionálních představách tak pohroužená, že si ani nevšimla pana Baldocka, který se blížil z opačné strany, od vesnice, a před sebou tlačil zahradní koš na kolečkách, v němž si domů vezl nákup.

„Dobrý den, Lauro.“

Dívka sebou trhla, prudce vytržená z procítěného dramatu, v němž její matka oslepla a ona, Laura, právě odmítla vikomta, který ji požádal o ruku („Nikdy se nevdám, matka je pro mě nejdůležitější ze všeho!“). Zčervenala.

„Tatínek s maminkou jsou pořád pryč?“

„Ano, vrátí se až za dalších deset dnů.“

„Chápu. A nechtěla bys ke mně zítra zajít na čaj?“

„Moc ráda.“

Laura byla pozváním nadšená a těšila se. Pan Baldock, který zastával profesorskou pozici na univerzitě o celých dvacet kilometrů dál, měl zde na venkově malou chalupu, kde trávil dovolené a občas víkendy. Odmítal dodržovat společenské konvence a celé Bellbury si velice popudil, protože zatvrzele a často nezdvořile odmítal četná pozvání místních. Arthur Franklin byl jeho jediný přítel, a to už hezkou řádku let. Jinak John Baldock přátelsky založený nebyl. Ke svým studentům se choval nemilosrdně a ironicky, což ty nejlepší z nich přimělo podávat význačné výkony a proslavit se, zatímco ostatní dříve nebo později odpadli. Napsal několik tučných a nesrozumitelných svazků o obskurních etapách dějin, jež pojal tak odborně, že jen málokdo chápal, kam text směřuje. Se zarputilým zadostiučiněním odmítal chabé prosby vydavatelů, aby zkusil psát čtivějším způsobem, poukazoval, že lidé, kteří jeho dílo dovedou ocenit, jsou jediní, pro něž má smysl vůbec něco psát! K ženám se choval obzvlášť nezdvořile, což většinu z nich okouzlovalo natolik, že se vytrvale vracely pro další nálož. Tento muž s nelítostnými předsudky a vše přehlušující arogancí měl však nečekaně laskavé srdce, jež neustále zrazovalo vlastní stanovené zásady.

Laura si uvědomovala, že být panem Baldockem pozvána na čaj je pocta, a podle toho se také vyšňořila. Objevila se u jeho domku úpravně oblečená, vykoupaná a s perfektním účesem, nicméně také s jistou nervozitou, přece jen šlo o znepokojivého člověka.

Hospodyně ji uvedla do knihovny. Pan Baldock zvedl hlavu a zadíval se na ni.

„Dobrý den,“ pozdravil, „copak tu děláš?“

„Pozval jste mě na čaj,“ odpověděla.

Pán domu se na ni zkoumavě zadíval. Laura mu oplácela vážným zdvořilým pohledem, jímž úspěšně maskovala vnitřní nejistotu.

„To je pravda,“ potvrdil muž a zamnul si nos. „Hm… ano, pozval, i když nechápu proč. No tak se posaď.“

„A kam?“ zeptala se Laura.

Byla to otázka opodstatněná, ačkoli totiž byly stěny knihovny od podlahy ke stropu obložené regály přímo napěchovanými knihami, řada dalších svazků, jež už se do polic nevešly, se vršila na podlaze, na stolech a také na křeslech.

Pan Baldock se zatvářil rozmrzele.

„Zřejmě to budeme muset nějak vyřešit,“ připustil neochotně.

Vybral jedno z křesel, o něco méně obtěžkané než ostatní, a za hlasitého hekání a funění přemístil dvě náruče zaprášených bichlí na zem.

„Tak prosím,“ prohlásil a oprášil si dlaně, načež hlasitě kýchl.

„Tady u vás se neutírá prach?“ zeptala se Laura a poklidně se usadila.

„Toho se nikdo neodváží, pokud je mu život milý!“ opáčil pán domu. „Ale musím říct, že jde o nelehkou bitvu. Ženy snad nic nemilují víc než vpadnout sem vyzbrojené velkou žlutou prachovkou a plechovkami s mastnou hmotou, která páchne jako terpentýn nebo něco horšího. Zvedají všechny moje knihy a rovnají je na hromádky, často podle velikosti, aniž by braly zřetel na téma, jehož se týkají! A pak zapnou ten děsivě vyhlížející stroj, který hučí a kvílí, a když odsud nakonec odcházejí, šťastné jako blechy, zůstane po nich chaos, ve kterém člověk dobře měsíc nic nenajde. Ženské! Nedovedu si představit, co to jen Boha napadlo, když stvořil ženu. Nejspíš usoudil, že se Adam chová trochu moc namyšleně a je se sebou příliš spokojený – pán vesmíru, který dává jména zvířatům a tak dál. Bůh zřejmě usoudil, že je Adamovi třeba trochu srazit hřebínek. V tom se myslím nepletl, nicméně stvořením ženy zašel příliš daleko! Stačí se podívat, jak ten nebožák Adam dopadl – než se nadál, skončil zavlečený do prvotního hříchu!“

„To je mi líto,“ pronesla Laura omluvně.

„Ale co je ti líto?“

„Že máte takový pohled na ženy, protože i já jsem svým způsobem žena.“

„Zatím díkybohu ne,“ opáčil pan Baldock. „Ještě nějakou dobu nebudeš. Samozřejmě to jednou přijde, ale nemá smysl lámat si hlavu temnými vyhlídkami. A mimochodem, nezapomněl jsem, že máš přijít na čaj, ani na vteřinu! Jen jsem to z určitého důvodu předstíral.“

„Z jakého důvodu?“

„Inu…“ Pan Baldock si opět zamnul nos. „Jednak jsem chtěl zjistit, co na to řekneš.“ Přikývl. „A touhle zkouškou jsi prošla dobře, opravdu velice dobře.“

Laura na něj nechápavě zírala.

„Ale měl jsem ještě jiný důvod. Pakliže se máme stát kamarády, a zdá se, že k tomu všechno směřuje, budeš mě muset přijmout takového, jaký jsem – jako hrubého a nevděčného starého bručouna. Rozumíš? Nemá smysl, abys očekávala hezounké větičky, třeba ‚drahé dítě, jsem tak rád, že tě vidím, moc jsem se na tebe těšil‘.“

Poslední větu zopakoval, tentokrát fistulí a s neskrývaným opovržením. Lauřinou vážnou tváří se cosi mihlo a vzápětí se rozesmála.

„To by bylo legrační,“ konstatovala.

„Ano, to by skutečně bylo nesmírně legrační.“

Dívčina vážnost se vrátila. Spekulativně se na hostitele zadívala.

„Máte za to, že se z nás stanou kamarádi?“ ověřila si.

„To je věc vzájemné dohody. Co na ten návrh říkáš?“

Laura se zamyslela.

„Připadá mi to trochu… divné,“ připustila pochybovačně. „Kamarádi jsou většinou děti, co si se mnou chodí hrát.“

„Můžu tě ujistit, že se mnou si ‚Kolo, kolo mlýnský‘ nezahraješ, to ať tě ani nenapadne!“

„Vždyť je to pro mimina,“ podotkla káravě.

„Naše přátelství by se odehrávalo na intelektuální úrovni,“ pokračoval pan Baldock.

Laura se zatvářila potěšeně.

„Sice úplně přesně nevím, co to znamená,“ připustila, „ale zní to hezky.“

„Znamená to, že když se setkáme, budeme diskutovat o věcech, které zajímají nás oba.“

„O jakých věcech?“

„Tedy – například o jídle. Já mám jídlo rád a předpokládám, že ty taky. Jenže protože mně je přes šedesát a tobě – kolik, deset? Nepochybuji, že se naše názory na tuto věc budou lišit. Což je zajímavé. A nabízejí se i další témata – barvy, květiny, zvířata, anglické dějiny.“

„Tím myslíte věci jako manželky Jindřicha Osmého?“

„Přesně tak. Zmíníš-li Jindřicha Osmého, devět lidí z deseti začne mluvit o jeho manželkách. Pro muže, jemuž přezdívali ‚nejkrásnější princ všeho křesťanstva‘ a který byl prvotřídním státníkem, je vyloženě urážka, aby se na něj vzpomínalo jedině v souvislosti s manželskými snahami o zplození mužského dědice. Jeho zpropadené ženy nemají historicky vůbec žádnou hodnotu.“

„Tak to já si myslím, že byly jeho ženy moc důležité.“

„No vida!“ zvolal pan Baldock. „Diskuze!“

„Sama bych ráda byla Jane Seymourovou.“

„A proč právě jí?“

„Zemřela,“ opáčila Laura nadšeně.

„To i Anna Boleynová a Kateřina Howardová.“

„Ty popravili. Jana za něj byla provdaná jen rok, porodila a pak zemřela a všem to muselo být strašně líto.“

„Inu – to je otázka názoru. Pojďme vedle, podíváme se, jestli tu máme něco na svačinu.“

„To vypadá úžasně,“ vydechla Laura uchváceně.

Klouzala pohledem po rybízových bocháncích, piškotové roládě, francouzských čokoládových rohlíčcích, okurkových sendvičích, čokoládových sušenkách a velkém, nestravitelně vyhlížejícím sytém blumovém koláči.

Náhle se zasmála.

„Takže jste mě vážně čekal,“ pronesla. „Leda – leda byste takhle svačil denně.“

„Bůh mě netrestej,“ opáčil hostitel.

Pojedli v družné atmosféře, pan Baldock spořádal šest okurkových sendvičů, Laura čtyři čokoládové rohlíčky a kousek od každého dalšího druhu.

„Rád vidím, že máš zdravou chuť k jídlu,“ prohlásil pán domu uznale, když dojedli.

„Mám pořád hlad,“ potvrdila Laura, „a skoro nikdy mi není špatně. To Charlesovi bývalo špatně často.“

„Hm… Charles. Asi se ti po něm hodně stýská, že?“

„To ano, stýská. Opravdu se mi po něm hodně stýská.“

Pan Baldock povytáhl huňaté šedivé obočí.

„Dobrá, dobrá, kdo říká, že nestýská?“

„Nikdo. A stýská – doopravdy!“

Po tom upřímném vyznání vážně přikývl a zadumaně si dívenku prohlížel.

„Bylo to strašně smutné, že takhle umřel,“ pokračovala Laura, čímž nevědomky reprodukovala jiný hlas, dospělý hlas, který toto souvětí původně vypustil.

„Ano, velice smutné.“

„Strašně smutné pro maminku i pro tatínka. A teď – teď už mají na světě jenom mě.“

„Takže o tohle jde?“

Nechápavě se na něj zadívala.

„Ta stará rašple!“

„Nemáte ji rád?“