Přeložila Klára Kučerová

BROKEN COUNTRY

Copyright © Light Oaks Media Ltd 2025

The right of Clare Leslie Hall to be identified as the Author of the Work has been asserted by her in accordance with the Copyright, Designs and Patents Act 1988.

All rights reserved.

Translation © Klára Kučerová, 2025

ISBN 978-80-249-5802-6

Pro Jakea, Mayu a Felixe, mou trojhvězdu

Část první

Gabriel

Farmář je mrtvý, je mrtvý a každý chce vědět jen jedno: kdo ho zabil? Byla to nehoda, nebo vražda? Vypadá to jako vražda, říkají, ta střelná rána do srdce je tak přesná, že to musel být záměr.

Čekají, až promluvím. Dva páry očí na mě upřeně zírají. Ale jak mám před nimi pronést slova, která po mně žádal, slova, jež jsme nacvičili během těch několika minut, než dorazila policie?

Zavrtím hlavou, potřebuji víc času.

Je pravda, co se říká: v posledním okamžiku vám prolétne hlavou celý váš život. Jste znovu chlapcem či dívkou a všechno máte před sebou, cestu plnou světla a úchvatné krásy, noci pod hvězdami.

Čeká, až se na něj podívám, a když to udělám, usměje se, aby mi dal najevo, že je v pořádku, a jen malinko kývne hlavou.

Řekni to, Beth. Řekni to teď hned.

Znovu se podívám na jeho tvář, která se mi zdála, zdá a vždy bude zdát krásná, ještě jeden, poslední pohled mezi námi, než se všechno změní.

1968

Hemston, severní Dorset

„Gabriel Wolfe je zpátky v Meadowlands,“ říká Frank a to jméno mi u snídaně vybuchne do tváře. „Teď je rozvedený. Jen on a jeho kluk, straší tam v tom obrovském domě.“

„Aha.“

Nic víc na to nedokážu říct.

„Jo, přesně tak,“ odpoví Frank. Vstane od stolu, přistoupí ke mně, vezme můj obličej do dlaní a políbí mě. „Nedovolíme tomu pitomci, aby nám způsobil trápení. Budeme se od něj držet dál.“

„Kdo ti to řekl?“

„Včera večer se o tom mluvilo v hospodě. Potřebovali dva obrovské náklaďáky, aby přivezli všechny věci z Londýna.“

„Gabriel to tu nesnášel. Proč by se vracel?“

Mít to jméno na jazyku je tak divný pocit – je to poprvé po letech, co jsem ho vyslovila nahlas.

„Není tu nikdo jiný, kdo by se o dům postaral. Otec mu zemřel už dávno, matka je na opačné straně zeměkoule. Doufejme, že až po uši v klokaních bobcích.“

Frank, ten mě vždycky dokáže rozesmát.

„Taky co by tady hledal?“ Frank to řekne nenuceně, ale já ji vnímám, tu nevyřčenou myšlenku, která mu prolétne hlavou. Kromě tebe. „Určitě to prodá a přestěhuje se do Las Vegas nebo Monte Carla, nebo kde se vůbec tyhle…“ hledá správné slovo a zdá se být se sebou spokojen, když ho najde, „… celebrity zdržují.“

Frank tráví na naší farmě celé dny a občas tam bývá i v noci, stará se o zvířata a obhospodařuje půdu. Dře víc než kdokoli jiný, koho znám, ale vždycky si najde čas, aby si všiml jarního západu slunce nebo prudkého, závratného vzletu skřivana. Vnímavost k počasí a divoké přírodě má v kostech. Je to jedna z mnoha věcí, které na něm miluji. Frank nemá čas číst romány ani chodit do divadla. Nepoznal by suché martini, ani kdyby mu ho někdo chrstl do obličeje. Je pravým opakem Gabriela Wolfa, přinejmenším toho Gabriela Wolfa, o kterém čteme v novinách.

Dívám se, jak se můj muž opírá o dveře, aby si natáhl holínky. Za dvacet minut bude jeho kůže skrz naskrz prostoupena pachem kravského hnoje.

Kdosi hlasitě zabuší na dveře a Frank se lekne. „Zatraceně,“ vyjekne a otevře dveře tak prudce, až jeho bratr vpadne do místnosti.

Naše rána vždy začínají takto.

Jimmy, po včerejší pitce zarudlý v obličeji, má oči napůl zavřené a jeden pramen vlasů mu trčí vzhůru jako nagelovaný. „Aspirin, Beth?“ vyhrkne. „Mám kocovinu.“

Sundávám z komody lékárničku, která slouží především Jimmymu pro úlevu od kocoviny. Kdysi dávno byla plná dětského paracetamolu a náplastí.

Dělí je pět let, ale Frank a Jimmy jsou si tak podobní, že z dálky je mám problém rozeznat i já. Měří hodně přes metr osmdesát, mají tmavé, téměř černé vlasy a tak modré oči, že to lidi často zaskočí. Prý mají oči po matce, ale já jsem ji nikdy neměla příležitost poznat. Oba mají na sobě ošoupané manšestráky a teplé košile, přes které si brzy přetáhnou tmavě modrou kombinézu, která je jejich každodenní uniformou. Ve vesnici se jim někdy říká „dvojčata“, ale jen v žertu; Frank je starší bratr se vším všudy.

„A co to tvoje ‚jen dopiju tenhle půllitr a končím‘?“ usměje se Frank na Jimmyho.

„Pivo je boží odměnou za poctivou každodenní dřinu.“

„To je z Bible?“

„Pokud není, mělo by to tam být.“

„V poledne budeme u jehňat. Uvidíme se?“ zavolá na mě Frank, zatímco s bratrem vyjdou ze dveří a se smíchem si to namíří přes dvůr.

Teď když šli muži dojit a konečně opustili kuchyň, na mě čeká spousta práce. Praní – je ho tolik – kombinézy obou bratrů jsou už namočené a čekají na mě na valše. Mytí nádobí po snídani. Podlaha, kterou je třeba vždycky zamést, bez ohledu na to, jak často na ni beru koště.

Místo toho si uvařím čerstvou kávu, obléknu si Frankovu starou voskovanou bundu, sednu si k malému litinovému stolku a zahledím se přes naše pole, dokud můj pohled nenajde, co hledám: tři různě vysoké červené komíny, které vykukují nad načechranou korunou dubu na obzoru.

Meadowlands.

Předtím

1955

Nevím, že jsem na cizím pozemku, jsem ztracená v říši snů, hlavu mám plnou romantických scénářů, ve kterých hraju hlavní roli. Představuji si sama sebe u fontány, zatímco orchestr hraje forte, jak přijímám vášnivé vyznání lásky. V této době čtu Austenovou a sestry Brontëovy, mám sklony k přehánění.

Musela jsem zírat na oblohu, s hlavou v oblacích, a to doslova: srážka přišla z ničeho nic.

„Co to sakra je?“

Kluk, do kterého jsem vrazila a který mi ramenem šťouchl do ramene, není žádný hrdina. Je vysoký, štíhlý, arogantní, jako mladý pan Darcy.

„Kam koukáš?“ oboří se na mě. „Tohle je soukromý pozemek.“

Argument „soukromý pozemek“ mi připadá poněkud absurdní, zvlášť když je pronesen s tak úsečným, aristokratickým přízvukem. Louka, na které stojíme, je zelená a zvlněná, s duby v plném květu, je to Anglie v celé své kráse. Toto je Keats, toto je Wordsworth. Měla by tu být pro potěšení všech.

„Ty se usmíváš?“ Tváří se tak otráveně, že se málem rozesměju.

„Široko daleko tu nic není. Jsme tu úplně sami. Tak to přece nemůže být problém, ne?“

Chlapec se na mě chvíli dívá, než pochopí, co jsem řekla. „Máš pravdu. Bože. Co blázním?“ Natáhne ke mně ruku na znamení smíru. Po chvíli váhání ji přijímám. „Gabriel Wolfe.“

„Znám tě.“

Zvědavě se na mě podívá, čeká na mé jméno. Ale já se zatím necítím na to, abych mu ho řekla. Slyšela jsem o Gabrielu Wolfovi – mladík z velkého domu byl proslulý fešák –, ale poprvé se s ním setkávám osobně. Má hezký obličej: tmavé oči orámované řasami, kvůli kterým by moje kamarádky omdlévaly, vlnité vlasy povlávající nad čelem, ostré lícní kosti, elegantní nos. Dalo by se to nazvat patricijskou krásou. Ale on má na sobě tvídové kalhoty zastrčené do vlněných ponožek. Přes ramena má jako plášť přehozené sako ze stejného tvídu, opasek mu visí. Je oblečený jako stařec. Vůbec není můj typ.

„Co tu děláš?“

„Hledám místo, kde bych si mohla sednout a číst.“ Vytáhnu z kapsy kabátu knihu – útlý svazek Emily Dickinsonové.

„Aha. Poezie.“

„Říkáš to nějak zklamaně. Tvůj šálek kávy bude spíš P. G. Wodehouse?“

Povzdechne si. „Vím, co si myslíš. Ale mýlíš se.“

Zase se usmívám, nemůžu si pomoct. „Copak umíš číst myšlenky?“

„Myslíš si, že jsem pitomý floutek z lepší společnosti. Takový Bertie Wooster.“

Nakloním hlavu a zadívám se na něj. „Musíš uznat, že by se mu to tvoje oblečení líbilo. Řekl by, že je famózní.“

Když se Gabriel rozesměje, úplně ho to změní.

„Jsou to staré rybářské kalhoty mého otce. Vytáhl jsem je z krabice věcí, co měly jít na charitu. Nevzal bych si je, kdybych věděl, že tě tak pohorší.“

„A to jako vážně jdeš na ryby?“

„Ano, támhle dolů. Ukážu ti to, jestli chceš.“

„Myslela jsem, že plebs jako já to má zakázané.“

„Vidíš, a právě proto bys se mnou měla jít. Byl jsem k tobě hrubý a rád bych to napravil.“

Stojím před ním a nevím. Nechci se zaplést do věci, ze které bych pak těžko vycouvala. Přála jsem si jen pěkné místo, kde bych si mohla sednout a číst.

Znovu se usměje a jeho tvář se zase celá promění. Je pohledný i v těch starých šatech. „Mám sušenky. Pojď, prosím.“

„Jaké sušenky?“

Gabriel zaváhá. „Máslové, plněné.“

Fontána, orchestr. Jezero, sušenky. To není zas takový rozdíl.

„Tak v tom případě…“ řeknu, a takhle to začne.

1968

Ze všech ročních období jsem vždy měla nejradši brzké jaro, kdy je vzduch zrádně chladný, ptáci se probouzejí k životu a pastviny jsou plné jehňat. Bobby naše jehňata zbožňoval. Každý rok krmil lahví ta, která jejich matky opustily. Byla to jeho práce, nikoho jiného k tomu nepustil, dokonce kvůli tomu jednou nešel do školy. Živý kluk – po celou zimu nosil šortky a nebral si kabát, ani když ho pro něj poslala domů ředitelka. Zlatý chlapec – jako malý zpíval tak často, že jsme mu začali říkat Elvis. Byl vysoký a hubený, měl hnědé vlasy, které mu trčely vzhůru stejně jako jeho strýci.

Jimmy má puštěné tranzistorové rádio, slyším ho mnohem dřív, než dojdu k plechové stodole. Hrají Beatles, „Hello, Goodbye“ na plné pecky. K ovcím se to moc nehodí, ale na Jimmyho kocovinu to zjevně zabírá. Uvidím ho, když procházím brankou v horní části pastviny. Jednu ruku má opřenou o zadek ovce, boky se pohupují ze strany na stranu, levá noha podupává do rytmu.

„Kde je Frank?“ zeptám se a Jimmy ukáže na konec pastviny.

Společně stojíme a díváme se, jak můj manžel přeskakuje hrazení. Jednu ruku položí na horní břevno a přehoupne své tělo v pravém úhlu na druhou stranu jako při překážkách na olympiádě. Vidím ho to dělat většinu dní, ale stejně mě to vždycky potěší, ta dětinskost u muže, v jehož životě převládá tvrdá práce.

Jde po pastvině směrem k nám, energicky máchá rukama a já i odsud poznám, že si nejspíš píská. Právě tady je Frank nejraději.

Většina našich bahnic porodila, na pastvě máme 46 jehňat a hrstka jich je ještě ve stáji. Pouze jedno na lahvi a jedno mrtvě narozené. Frank a Jimmy si prohlížejí březí ovce, tisknou jim dlaně na břicho, aby zkontrolovali polohu plodu, a prohlížejí je zezadu, zda nenajdou známky blížícího se porodu. Je to spíš instinkt než cokoli jiného; mohli by to dělat i ve spánku. Jimmy je měkkota, při práci si s ovcemi povídá, a když skončí, dá jim sušenku Rich Tea. Frank vždycky spěchá, v hlavě má nekonečný seznam úkolů, jeho mozek toho musí pojmout až příliš.

„Co kdybychom už tenhle babinec zabalili a šli dělat něco pořádného?“ řekne Frank a Jimmy zakoulí očima.

„Pořád nás jen sekýruje, co?“ zamumlá k bahnicím.

Ovce mají pro sebe dlouhou, svažitou pastvinu, ale moc ji nevyužívají, vždycky se shlukují tady nahoře, kolem stodoly. Zhruba za týden začnou být jehňata samostatnější a pak se pokusí na svých vratkých, nejistých nožkách vyrazit tím či oním směrem. Tohle období měl Bobby nejraději. Byl to kluk ze statku, věděl, jak to chodí, ale stejně mu každý rok rvalo srdce, když musel poslat svá „miminka“ na trh.

Nevím, kdo z nás uslyší štěkot jako první. Otočíme se a uvidíme, jak se k nám řítí lurcher se zlatou srstí.

Zatoulaný pes – žádní majitelé v dohledu – se žene přímo na naše jehňata.

„Padej!“ Frank se snaží lurchera zastavit. Měří metr osmdesát, je mohutný, zuřivý, ale pes se kolem něj jen mihne a vletí přímo do hloučku našich ovcí.

Ovce naříkají, drobounká jehňata bečí strachy; je jim teprve pár dní, ale cítí nebezpečí. Pes se najednou promění, jako když cvakne vypínač. Oči má černé, zuby vyceněné, tělo napjaté adrenalinem.

„Pušku, Jimmy! Hned!“ zařve Frank a Jimmy se otočí a běží do kůlny.

Frank je rychlý, žene se na psa s divošským řevem, ale pes je rychlejší. Vybere si jehně, popadne ho za krk a prokousne mu hrdlo. Po trávě se rozlévá děsivá červeň krve, stříkance tvoří šarlatové loužičky. Jedno jehně, dvě jehňata, pak tři; vnitřnosti se hrnou ven jako obětiny. Ovce prchají na všechny strany, klopýtají, oslepené hrůzou, a jejich novorozená mláďata zůstávají napospas.

S ječením se rozběhnu proti psovi a snažím se pobrat jehňata, ale slyším Jimmyho, jak křičí: „Z cesty, Beth! Uhni.“

A pak mě Frank sevře v náruči tak pevně, že přitisknutá na jeho hruď cítím bušení jeho srdce. Slyším výstřel a pak další a krátké, rozhořčené psí zakňučení. Je konec.

„Zatraceně,“ vydechne Frank, odtáhne se a hledí mi do obličeje, dlaň má položenou na mé tváři.

Míříme ke psovi a všichni tři při tom vlídně promlouváme k ovcím. „No tak, holky,“ ale ony se třesou a bečí a drží si odstup od mrtvých jehněčích tělíček.

Z ničeho nic se jako kouzlem objeví na pastvině kluk. Malý, hubený, v kraťasech. Možná desetiletý. „Můj pes,“ křičí.

Má vysoký a líbezný hlas.

„Kurva,“ vydechne Jimmy, právě když chlapec uvidí krvavou hromadu chlupů a vykřikne: „Zabili jste mi psa!“

A už je tu jeho otec, udýchaný a zarudlý, ale přece dost podobný chlapci, kterého jsem znala. „Ježíši Kriste, vy jste ho zastřelili.“

„Museli jsme.“ Frank gestem ukáže na zmasakrovaná jehňata.

Myslím, že Gabriel vůbec netuší, kdo je Frank, nebo přinejmenším koho si vzal, ale pak se otočí a všimne si mě. Tváří se mu mihne úlek, než se vzpamatuje.

„Beth,“ hlesne.

Ale já si ho nevšímám. Nikdo se nezajímá o to dítě. Stojí nad svým psem a rukama si zakrývá oči, jako by chtělo odclonit tu hrůzu.

„No tak.“ Během několika vteřin jsem vedle něj, ruce položené na jeho ramenou. Pak před ním padnu na kolena a obejmu ho kolem ramen. Začne plakat.

„Plač,“ řeknu. „Pláč pomáhá.“

Chlapec v kraťasech se zhroutí na mě a naříká, leží v mé náruči.

A právě takhle to znova začíná.

Soudní proces

Old Bailey, Londýn 1969

Nic mě nemohlo připravit na to, jak budu trpět, až budu sledovat muže, kterého miluji, jak sedí na lavici obžalovaných, obklopen dvěma vězeňskými dozorci, a čeká na rozsudek.

Muž obviněný z nepředstavitelného zločinu.

Nikdy neshlédne na galerii, aby vyhledal můj obličej, a nedívá se ani na porotu. Neprohlíží si je tak jako já, která je zkoumám s rostoucím pocitem paniky, zatímco se ptám sama sebe: uvěří tato unaveně vyhlížející šedovlasá žena v jeho nevinu? Bude tento muž středního věku, jenž v proužkovaném obleku a modré košili s bílým límečkem a manžetami vypadá jako bankéř, hlasovat proti němu? A co ten mladý muž s vlasy po ramena, který vypadá vlídněji než ostatní, může být naším spojencem? Většina z těch sedmi mužů a pěti žen, kteří mají v rukou jeho osud, mi přijde nevyzpytatelná. Podle mé sestry je dobře, že je tam hodně žen. Tvrdí, že bývají soucitnější. Připadá mi to, jako když se tonoucí chytá stébla, ale část mého já doufá, že porotkyně možná pochopí tu vášeň, která nás naprosto vykolejila a přiměla nás riskovat vše.

Po měsících debat soudní proces začal. Všechno v této soudní síni jako by zdůrazňovalo vážnost situace: vysoký strop a dřevem obložené stěny; soudce v zářivě rudém taláru, důstojně usazený na židli s vysokým opěradlem jako král na trůně shlížející na dvořany, pod ním advokáti v parukách a černých talárech, kteří listují v dokumentech, zatímco čekají na zahájení procesu; a soudní zapisovatel, jenž s tichou pompézností stane před lavicí obžalovaných a pronese mrazivou větu: „Jste obviněn z vraždy…“

Novinářská lavice je plná žurnalistů v tvídových sakách a kravatách – není mezi nimi jediná žena. A pak je tu galerie, kde sedím já a Eleanor vedle všech ostatních čumilů. Není to tak dávno, co jsem sama dychtila po lidském dramatu. Jak vášnivě jsem sledovala skandál kolem Profuma a následný proces se Stephenem Wardem. Pamatuju si, jako by to bylo včera, fotografie Christine Keelerové a Mandy Rice-Daviesové, jak odcházejí od soudu: vypadaly tak elegantně, a přesto je tisk dokázal očernit a ponížit.

Je to však úplně jiné, když je na lavici obžalovaných člověk, kterého milujete. Podívej se na mě. Prosím, lásko. Snažím se ho oslovit telepaticky, jako jsme to dělávali vždycky, ale on hledí přímo před sebe, oči má divné a prázdné. Jedinou známkou bolesti, kterou, jak dobře vím, cítí – a cítí ji každou vteřinu, kdy je vzhůru –, je hněvivé sevření čelistí. Na někoho, kdo jej nezná, může působit nepřátelsky, ale já vím své. Pro něj je to jediný způsob, jak se ubránit slzám.

Předtím

Kdybych měla namalovat obrázek typického anglického jezera, vypadalo by přesně jako to v Meadowlands.

Na hladině plavou ostrůvky leknínů, růžovo-bílé květy s velkolepými žlutými středy. Na vzdálenějším konci se k sobě nad vodou sklání dvojice vrb a míří k nám tři bílé labutě, srovnané v dokonalé linii, jako by rozestupy mezi nimi byly odměřeny pravítkem.

Gabriel si tu přichystal kobereček, piknikový koš a skládací plátěnou židli, o kterou se opírá pár rybářských prutů. Gestem ukáže na židli – „prosím“ –, ale já se raději posadím vedle něj na kobereček. Z koše vyndá kostkovanou termosku s čajem a balíček sušenek Garibaldi.

Zvednu obočí a on se zazubí.

„Myslel jsem, že bys možná nepřišla, kdybych ti řekl, že mám obyčejné sušenky s hrozinkama.“

Sleduji ho, jak nalévá čaj do bílo-modrého smaltovaného hrnku. Má krásné ruce s dlouhými, elegantními prsty. Bez ptaní do něj přidá mléko a cukr a podá mi ho.

Na opačné straně jezera, blízko vrb, stojí starodávně vyhlížející khaki stan, jaký bývá k vidění ve filmech o safari. Dokážu si představit, jak před ním sedí Grace Kellyová a popíjí gin s tonikem, na sobě nažehlenou košili zastrčenou do béžových kalhot.

„Na co ten stan?“

„V létě tu kempuju. Každé ráno se vzbudím a jdu si zaplavat. A pak si na vařiči udělám slaninu a vejce.“

Připadá mi zvláštní, že kluk, který žije v domě o velikosti Meadowlands, dává přednost drsnému životu ve stanu.

Stejně jako všichni ostatní z vesnice jsem byla v Meadowlands na každoroční letní slavnosti. V čajovém stanu jsem si dala pár kousků piškotového dortu, společně se sestrou jsem se zúčastnila třínohého běhu a v závodu s vajíčkem na lžíci jsem skončila předposlední. Viděla jsem Gabrielovu matku, Tessu, oblečenou jako modelku od hlavy až k patě v černé, v úhledně střiženém kostýmu, který se hodil spíše do Paříže než do Hemstonu, v širokém klobouku, obřích slunečních brýlích a se šarlatovými rty, jež byly jediným dotekem barvy. Ve srovnání s ostatními matkami v prostých vzorovaných šatech a sandálech mi vždy připadala exotická a nedotknutelná. Dokážu si vybavit jeho otce Edwarda, v obleku, brýlích a mnohem staršího, jak energicky hází míčky na terče z kokosových ořechů.

Na co si však nevzpomínám, je Gabriel.

„Proč jsem tě nikdy neviděla na vesnické slavnosti?“

„Vždycky jsem byl pryč, ve škole. Ale teď už tam nejsem. Poslední zkoušku jsem složil před dvěma týdny. Tři měsíce doma, než půjdu na univerzitu, a vážně nevím, jak to vydržím.“

Gestem ukážu na okolní scénu. Třpytící se voda a převislé stromy, jejichž odraz v hladině vypadá jako zlatá pírka. Nepravidelné skvrnky bílé a růžové. „Vážně je to tak těžké?“

Podívá se na mě a pak pokrčí rameny. „Žádná tragédie, jestli to myslíš takhle. Vím, jaké mám štěstí. Ale většinu života jsem strávil na internátě. Neznám tu nikoho v mém věku. Asi chci říct, že se mi doma moc nelíbí.“

„A co rodiče? Nevycházíš s nimi?“

Dlaní naznačí „jakžtakž“. „Otec je tichý, vzdělaný, většinu času tráví zavřený ve své pracovně a čte; nějak si nedovedu představit, jak se dal dohromady s mojí matkou – okamžik šílenství, řekl bych. Nemohou být rozdílnější. On se mě na nic neptá, ona mě nenechá chvíli na pokoji. Chce znát každý detail mého života, kdo jsou mí přátelé, na které večírky mě pozvali, jestli mám, nebo nemám přítelkyni. Hlavně to. Můj milostný život ji nepochopitelně fascinuje. A někdy je to s ní složité. Zvlášť když pije, takže skoro pořád.“

Gabriela jsem poznala před patnácti minutami, snad ani to ne, ale už teď dokážu vnímat i slova, která neříká. Dokážu si ho představit v deseti či dvanácti letech, jak sedí u velkého, skvostně ozdobeného vánočního stromku, obklopený dárky, ale touží po něčem jiném: po škádlení, rozruchu a žertování.

Když začnu mluvit o své vlastní rodině, na Gabrielově tváři zachytím nádech touhy. Vyprávím mu o své sestře, která pracuje prvním rokem jako sekretářka v právnické firmě v Londýně. Přes den dělá zapisovatelku popudlivým mužům, ale v noci objevuje Londýn v celé jeho poválečné slávě. Píše mi o jazzových klubech v Soho, o lokálech, kde se na zavírací hodiny nehledí, a o tom, jak se za úsvitu toulá květinovým trhem na Covent Garden, aby se pak probudila v pokoji plném rudých růží.

Život, který vede moje sestra, připadá venkovské dívce neskutečně pestrý a bohatý a já už se nemohu dočkat, až se k ní připojím.

Vyprávím Gabrielovi, jak jsme většinu našeho dospívání strávily vykloněné z okna Eleanořina pokoje, dělily se o cigarety tajně uzmuté z otcovy krabičky Benson & Hedges a vyprávěly si o svých snech.

„O čem sní dospívající dívky? James Dean? Marlon Brando?“

„Bylo to na trochu vyšší úrovni,“ ohradím se.

Ale Gabriel má pravdu, mluvily jsme hlavně o chlapcích a lásce.

„A,“ zvedne pohled, jako by zkoumal tenký pás oblaků nad námi, „byli v těch vašich snech i obyčejní smrtelníci? Asi bych rád věděl, jestli je někdo, na kom ti obzvlášť záleží…“

Vlastně je, ale Gabrielovi to neřeknu. A vlastně ani není co říct. Kluk, který jezdí do školy stejným autobusem a vždycky se na mě usmívá. Kluk, který je vysoký, hezký, má mohutná ramena a uniforma je mu poněkud těsná, takže to vypadá, že na něm jednoho dne praskne. Vždycky je opálený, jak tráví víkendy prací na rodinném statku. Dal mi tradičním způsobem – přes svoje a mé kamarády – vědět, že by mě někdy rád pozval na rande. A já jsem stejnou cestou odpověděla, že pokud to udělá, nejspíš řeknu ano.

Připadá mi nejjednodušší se otázce vyhnout. „Většinou jsme si navzájem vymýšlely budoucnost. Moje fantazie ohledně Eleanor byly vždycky propracovanější než ty, které si vymýšlela ona pro mě. Eleanor se snadno začne nudit. A já jsem se byla schopná utopit v detailech, v hodinách rozhovorů, kdy špatné odbočky vedly ke správným, takže si na svůj šťastný konec vždycky musela počkat.“

„Takže jsi vypravěčka. Vsadím se, že se z tebe stane spisovatelka.“

„Píšu poezii.“

O básních, které píšu, nikdy nikomu neříkám, asi proto, že mám pochybnosti o jejich kvalitě. Nedokážu však přestat, plním zápisníky verši, útržky frází a líbivými slovními spojeními, když bych místo toho měla psát esej o ruské revoluci.

Poklepe na Emily Dickinsonovou, která leží na dece mezi námi. „Básnířka,“ řekne. „Tušil jsem, že bys mohla taky být.“

„Špatná básnířka. Možná dokonce hrozná.“

„To neříkej. Musíš si namluvit, že už jsi tím, čím se chceš stát. To říká můj otec. Píšeš, tedy jsi spisovatelka.“

Chvíli je ticho, pak řekne: „Já taky píšu,“ a já vnímám, s jakou ostýchavostí to říká.

Usmíváme se, možná si oba myslíme totéž. Dva budoucí spisovatelé, dva snílci, dva osamělí teenageři, kteří čekají, až jejich život začne. Kdo by si pomyslel, že budeme mít tolik společného?

„A co?“

„Román, který začínám pořád znovu a znovu. Vždycky se to sesype na stejném místě, asi po sedmdesáti stránkách.“

„O čem to je?“

„Stydím se ti to říct.“

„Není snad hlavní postavou kluk z velkého domu s pochybným vkusem v oblékání?“

Gabriel se tváří schlíple a já jsem v tu chvíli naštvaná sama na sebe. Proč se takhle chovám? Sotva ho znám a tenhle vtip se mi zjevně nepovedl. „Promiň. Dělám si z tebe legraci, ale neměla bych. Sama nejlíp vím, jak je tahle věc citlivá.“

„Trefila ses, pokud jde o ten autobiografický prvek. Hlavní postava je alkoholička. Krásná žena, nešťastně vdaná za mnohem staršího muže. Jediné, co v životě chci, je psát romány. Dřív jsem chtěl být jako Graham Greene. Ale pak jsem si přečetl Šťastného Jima od Kingsleyho Amise a tím se pro mě všechno změnilo. Je to nesmírně vtipná kniha, ale taky odvážná. A právě takovým spisovatelem bych chtěl být. Riskovat. Překvapovat lidi. Když budu mít štěstí, napíšu bestseller ještě před třicítkou. Tak. Právě jsem ti řekl své největší tajemství. Teď se mi můžeš smát.“

„Nechci se ti smát,“ vyhrknu. „Ráda bych vzala zpět všechny ošklivé věci, co jsem řekla. Můžeme začít znovu?“

Tentokrát to jsem já, kdo mu podá ruku.

„Jsi zvláštní holka, Beth Kennedyová,“ řekne a napřaženou dlaň přijme.

„Zvláštní v dobrém, nebo ve špatném smyslu?“

„Rozhodně dobrém. Zvláštní přesně podle mého gusta. Mám na tyhle věci šestý smysl.“

Než se zvednu k odchodu, z oblohy se začíná vytrácet světlo. Povídáme si už několik hodin.

„Doprovodím tě na cestu,“ řekne Gabriel.

„Hodláš mě vyprovodit ze svých pozemků?“

„Spíš s tebou chci být do poslední chvíle.“

Při těch slovech mě zaplaví vlna radosti, ale nedám ji najevo.

„Kdy zase přijdeš?“

Líbí se mi to, ta samozřejmost, s jakou předpokládá, že se ještě uvidíme.

„O víkendu?“

„Přijď v pátek večer. Jezero je v noci kouzelné.“

Když se loučíme, je to plné rozpaků, jako bychom si měli podat ruce, políbit se nebo něco takového, ale neuděláme to.

„Tak tedy sbohem,“ řeknu.

„Tvíd poletí rovnou do koše,“ zavolá za mnou.

„Dobře,“ zakřičím na něj.

V zatáčce se otočím, abych mu zamávala, a cítím, jak mě jeho oči sledují, dokud nezmizím z dohledu.

1968

Žádná z mých představ o opětovném setkání s Gabrielem Wolfem, které mi za ty roky proběhly hlavou, nezahrnovala to, že ho společně s jeho synem a mrtvým psem vezu autem domů. Leo sedí na zadním sedadle land roveru, pes je zabalený do starého Frankova kabátu. Chlapcovo naříkání mi proniká až do morku kostí.

Gabriel se tu a tam pokusí o nemožné: oba nás ukonejšit a zároveň omlouvat psa. „Byl to instinkt,“ říká synovi. „Nemohli jsme vědět, že to udělá. Lurcheři jsou vyšlechtění k lovu a zabíjení. Farmář udělal to jediné, co udělat mohl. Musel ho zastavit.“

„Zabil Raketu,“ vzlykne Leo.

„Ach, zlatíčko,“ povzdychne Gabriel s lehkým přízvukem, který mi připomene jeho americkou manželku. „Musel chránit svá jehňata.“

Řekne to ale bez velkého přesvědčení a já to chápu. Jak by mohl někdo jako on skutečně pochopit, co pro farmáře znamená ztráta ovcí? Nejde jen o peníze, i když na prodeji každého jehněte závisí naše přežití během zimních měsíců. Je srdcervoucí vidět zkázu svých zvířat. Tu absolutní hrůzu stáda, jež se dívá na ten masakr. Pět měsíců péče o březí ovci, radost z narození jehněte, která je stále stejně silná bez ohledu na to, kolikrát to zažijete, jen aby totéž jehně nakonec skončilo brutální, krvavou smrtí.

I tak je těžké snášet chlapcovu bolest.

„Je mi to moc líto,“ řeknu.

„Beth?“

Podívám se na Gabriela. S věkem neztratil nic ze své pohlednosti.

„Není to tvoje vina.“

Je těžko uvěřitelné vidět ho takhle, jako normálního člověka, otce konejšícího syna, a ne jako jeho alter ego, které jsem si zvykla vídat v novinách a časopisech. Gabriel Wolfe, enfant terrible literárního světa. Během let, co jsem ho znala, se Gabriel stal tím, po čem toužil ze všeho nejvíc, uznávaným spisovatelem. Jeho první román, který vydal v pouhých čtyřiadvaceti letech, se stal bestsellerem – jeho sen se mu splnil za pouhých šest let. Kombinace svižného stylu psaní a nesporně přitažlivého vzhledu mu zajistila pozornost tisku. Kdyby nakladatelství mělo rockové hvězdy, pak by Gabriel byl Mick Jagger a jeho krásná blonďatá žena Marianne Faithfull. A naše životy, jeho a můj, se staly absolutními protiklady. Byla jsem teď farmářovou ženou, mé dny byly naplněny nepříjemně chladnými rány a zázrakem narození jehněte za východu slunce.

Nezměnila bych jedinou vteřinu.

Odbočím k bráně Meadowlands. Dům, kde Gabriel vyrůstal, je stále jednou z nejkrásnějších staveb, jaké jsem kdy viděla. Zbudován ze žlutého kamene, vypadá jako zmenšený zámek: schody stoupají k obrovským dubovým dveřím; rámy klenutých oken jsou natřené bleděmodrou barvou. Ta modrá okna jsem vždycky milovala. Jsem ráda, že je nepředělali.

Gabriel vystoupí z land roveru, odnáší zabaleného psa k domu a syn ho následuje.

„Tak já vás tu nechám,“ zavolám za nimi.

Gabriel se otočí a vypadá zmateně. „Nevím, co mám s tím psem dělat.“

„Měl bys ho pohřbít.“

Myslím na Bobbyho, svého citlivého chlapce, a na to, jak jsme pohřbívali každého ptáčka, každého králíka, stovky malých pohřbů.

„Kde?“

„Není tu zrovna málo místa, že?“ řeknu a on se na mě úkosem podívá, tak jako za starých časů.

Jak rychle jsme vklouzli do svých minulých rolí: on jako syn majitele panství a já jako kousavá provokatérka.

Ale už nejsme těmi, kým jsme bývali. On je otec a já jsem byla matka, naše identity, dříve tak různé, se sjednotily. Když se vám narodí dítě, už se nikdy nemůžete změnit zpět v tu osobu, kterou jste byli, i když to dítě už neexistuje.

Leo říká: „Já vím kde. Šla byste s námi, Beth?“

Zeptá se tak zdvořile – vzhledem k tomu, že jsme mu právě zabili psa – a podívá se na mě svýma velkýma hnědýma očima. Bobby měl taky hnědé oči; říkávala jsem, že jsou, jako když šlápneš do bláta. Vždycky se tomu smál.

„Tak pojď. Najdeme nějaké pěkné místo.“

Kráčíme po dokonalém zeleném trávníku, mineme domek na stromě, který tam dříve nebýval – Gabriel ho zřejmě nechal postavit pro Lea. Napadne mě, jak moc by se líbil mému synovi, chlapci, kterému stačilo, když mohl skákat do balíků sena nebo jezdit s tátou na traktoru, který nikdy nebyl rozmazlován hračkami, ale každý den vnímal velkolepou nádheru našeho statku tak jako Frank.

„Kam jdeme?“ zeptám se a Leo odpoví.

„K jezeru.“

Gabriel se na mě podívá a usměje se, ale je to smutný úsměv, jako by ho vzpomínky bolely stejně jako mě. Já o tom však nepřemýšlím. Nemůžu si to dovolit. Když můj vztah s Gabrielem před lety skončil, byla jsem chvíli zdrcená, ale pak jsem udělala to, co by udělala každá rozumná žena: zabouchla jsem za tím vším dveře. Naučila jsem se myslet na Gabriela jako na někoho, kdo patřil k mému dospívání, první láska, která pro mě znamenala jen o málo víc než krátké poblouznění zpěvákem Johnniem Rayem. Znova Gabriela potkat, právě takhle, na místě spojeném s naším vztahem, by mnou mohlo otřást do základů, kdybych to připustila.

Otec se synem vyberou místo pod jednou z vrb.

„Přines nějaký rýč, pomůžu vám kopat,“ řeknu.

Když Gabriel odejde, společně s Leem se díváme na jezero.

Leo už nepláče, jen tesklivě hledí na vodní hladinu. Napadne mě, jestli se necítí nesvůj, že tu zůstal sám se mnou, cizím člověkem.

„Myslíš, že se ti v Meadowlands bude líbit?“

„Pochybuju. Chybí mi moji kamarádi. A nemám rád děti ve třídě. Jsou zlé.“

„A kdo tě učí? Paní Adamsová? Ta je hodná, ne?“

„Asi jo,“ odpoví a zní při tom jako Američan. Jeho přízvuk kolísá, v některých slovech zní americky, ale většinou je to spíš Anglie. „Jak to, že ji znáte?“

„Můj syn do té školy taky chodil.“

Cvičím to už dva roky, ale čekání na další otázku není stále o nic snazší.

„Kolik mu je?“

„Zemřel před dvěma lety. Bylo mu devět.“

„Skoro stejně starý jako já.“

Leo bere má slova věcně, jak to umí jen dítě. Ale pak mě v gestu tak laskavém a nečekaném, až mi to vyrazí dech, vezme za ruku. „Chybí vám, že?“

„Ano,“ odpovím a Leo, který v mém hlase zřejmě zachytí příval emocí, odpoví rychlým stiskem.

Když se Gabriel vrátí se třemi lopatami – vzal jednu pro každého z nás –, stojíme s Leem stále na stejném místě. Nemluvíme spolu, ale je mezi námi zvláštní pocit klidu. Možná je to blízkostí tohoto chlapce, který sice není můj, ale má v sobě energii a vlídnost, která mi Bobbyho vrací.

Je to namáhavá dřina, to kopání. Půda je tvrdá, pokrok moc není znát a Leo to brzy vzdá, posadí se opodál a pozoruje nás.

Gabriel a já chvíli kopeme mlčky. Pak řeknu: „Slyšela jsem, že tvoje matka teď žije v Austrálii.“

Podívá se na mě. „Dělí nás pouhých patnáct tisíc kilometrů. Vypadá to, že bůh přece jen existuje.“

„Samozřejmě že existuje bůh, tati,“ ozve se Leo. „Proč by sis myslel, že ne?“

„To je jen takový slovní obrat. Dělám si legraci.“

„Táta nemá babičku moc rád,“ sdělí mi Leo důvěrným tónem.

„Netuším proč.“

Zapomněla jsem, jak se Gabriel umí smát: jeho smích, kterému se naprosto oddává, je natolik nakažlivý, že se neubráním a rozesměju se taky navzdory tomu, jak se cítím, nebo spíš navzdory tomu, co cítím k jeho matce.

„Beth měla syna, tati,“ řekne Leo. „Ale zemřel. Pořád je moc smutná.“

Smích nás oba okamžitě přejde.

„Já vím,“ řekne Gabriel a najednou neví, kam s očima. „Chtěl jsem ti napsat a pak jsem si nebyl jistý – nevěděl jsem, jestli…“

„To je v pořádku,“ řeknu. „Opravdu.“

V této situaci se ocitám často, když musím reagovat na rozpaky druhých lidí v souvislosti s mým zármutkem, s mou ztrátou. Ale mluvit s Gabrielem o Bobbym, o dítěti, které nikdy nepoznal, mě zraňuje velmi specifickým způsobem.

„Není to v pořádku. Měl jsem ti napsat, tolik jsem na tebe myslel, ale…“

„Gabrieli?“

„Ano?“

„Dost. Prosím.“

„Dobře. Ale můžu něco říct?

„Pokud se nechceš omlouvat. To nesnáším.“

Můj hlas je odměřenější, než jsem chtěla. Ale ty nekonečné omluvy člověka dostanou. Ty soucitné, smutné oči, uctivý tón: chce se mi křičet.

„Je nějaká možnost, že bychom mohli být přátelé?“ Vztáhne ke mně ruku v gestu, které mi připomene naše začátky.

Dívám se do Gabrielovy napjaté tváře a napadá mě, jak ho mám ráda. Vždycky jsem měla. Navzdory všemu.

Natáhnu se přes hrob a přijmu nabízenou dlaň. „Přátelé,“ řeknu.

Předtím

Gabriel čeká na konci cesty, ale dívá se špatným směrem, jako by zapomněl, odkud přijdu. Získám tak chvíli, kdy si ho můžu prohlédnout. Dnes večer má na sobě tmavé oblečení – tmavě modrý svetr, šedé kalhoty –, vytáhlá, útlá silueta asi dvacet metrů daleko. Nevidím mu do tváře, ale vstřebávám všechno ostatní, výšku, štíhlost, to, jak si jednou rukou neustále prohrabuje vlasy, zatímco druhou má zastrčenou v kapse kalhot.

„Už teď mi chybí ten tvíd,“ zavolám a on se otočí.

Okamžitě se na sebe usmíváme. Široké, pošetilé úsměvy. Znamená to, že cítí to samé? Poslední týden byl skoro nesnesitelný. S hlavou plnou Gabriela jsem si znova a znova přehrávala celou naši konverzaci a přemýšlela, jestli ten pocit propojení neexistuje jen v mé vlastní fantazii.

„V tomhle oblečení vypadáš úplně jinak.“ Tím chci říct, že je krásný. Až to téměř bere dech. Stojíme skoro těsně u sebe a já mám neovladatelnou touhu ho políbit. Jen krátce. Abych zjistila, jaké to je a co by udělal. Místo toho se odvrátím. Mám pocit, že Gabriel dokáže přečíst každou myšlenku, která mi proletí hlavou.

„Nebyl jsem si jistý, jestli přijdeš,“ říká.

„O to ses bát rozhodně nemusel.“

Rty se mu zvolna roztáhnou do úsměvu, když mu dojde význam mých slov.

Gabriel vyznačil cestu k jezeru asi tuctem svíček v zavařovacích sklenicích. Na břehu jezera stojí malý stolek přikrytý bílým ubrusem, na kterém jsou sklenice na víno, stříbrné nože a vidličky a uprostřed džbán s kyticí bledě růžových růží. Jsou tam dvě skládací dřevěné židle s polštáři a přes jejich opěradla jsou přehozené deky pro případ, že by nám začala být zima, což je celkem nepravděpodobné, protože o pár metrů dál v mělké litinové míse plápolá oheň. Měsíc zahájil svou pomalou pouť oblohou a všechno kolem nás proměnil v bílé stříbro: vrby, hladinu jezera, dokonce i tráva se leskne, jako by byla z křišťálu. Je to ta nejromantičtější věc, jakou jsem kdy viděla – scéna stvořená pro dva.

„To je nádherné. Dal sis s tím tolik práce.“

„Říkal jsem ti, že mám až moc volného času. Bohužel mě u toho přistihla máma, takže teď všechno hrozně prožívá a chce vědět podrobnosti. Neboj, musela mi slíbit, že sem nepřijde.“

„Nevadilo by mi poznat tvou mámu,“ řeknu a Gabriel se rozesměje.

„To ti připomenu, až se s ní opravdu setkáš.“

Nalije nám oběma sklenku vína. Na stole je pečené kuře a bramborový salát, rajčata a salát ze skleníku. Malá zavařovací sklenička s předem namíchanou zálivkou. A pak tu je Gabriel, který rozváže šátek s kašmírovým vzorem omotaný kolem krku, pak se na mě usměje a pozvedne svou sklenku.

„Na ty, co se toulají po cizích pozemcích,“ říká a přiťukneme si.

Je to zvláštní, ta mozaika příběhů, které vyprávíme, když chceme tomu druhému o sobě prozradit něco víc. Zkratka k tomu, aby nás poznal – jako by něco takového bylo možné.

Říkám Gabrielovi, že má rodina je irská, nebo přinejmenším můj otec. I když se narodil v Londýně a jeho rodina se přestěhovala do Shaftesbury, když mu bylo osm. Nikdy v Irsku nežil, nemá ani stopy po přízvuku, a přesto po něm touží.

Dotkneme se náboženství. Jsem katolička; další dědictví po otci, vzdělání u jeptišek od pěti let.

„Jaké jsou, ty tvoje jeptišky?“

„Vzali by tě, i kdybys byl hloupý?“

„Nejspíš ano. Ředitel studoval s mým otcem, pořád jsou dobří přátelé.“