Přeložila Jana Milotová

KEEPING 13

Copyright © 2018, 2024 by Chloe Walsh

All rights reserved.

Translation © Jana Milotová, 2025

ISBN 978-80-284-0797-1

Pro Nikki Ashtonovou, kamarádku, jíž si velmi vážím.

Poznámka autorky

Keeping 13 je druhým dílem série Kluci z Tommenu a druhou knihou, v níž se objevují Johnny a Shannon.

Některé události v této knize mohou u čtenáře vyvolat silné negativní emoce; každý tedy musí uvážit, zda je ochoten si danou pasáž přečíst.

Kvůli sexuálnímu obsahu, násilí, scénám určeným pro dospělé čtenáře, rozrušujícím tématům a explicitním výrazům je kniha vhodná pro čtenáře starší šestnácti let.

Kniha se odehrává v jižním Irsku v roce 2005.

Děkuji, že jste se rozhodli vydat se se mnou na toto dobrodružství.

S láskou

Chloe xxx

Poznámky k výslovnosti

Aoif: Íf

Aoife: Ífa

Caoimhe: Kvíva

Eoghan: Oun

Gardaí: Gardí

Neasa: Nasa

Sadhbh: Sájv

Sean: Šón

Sinead: Šinejd

Tadhg: Tájg

1

On, nebo my

SHANNON

„Rozhodni se, mami,“ řekl Joey. „On, nebo my?“

Strnule jsem seděla na rozvrzané židli u kuchyňského stolu s utěrkou přitisknutou ke tváři. Hned ze dvou důvodů jsem zadržovala dech.

Zaprvé: můj otec byl ode mě vzdálený jen něco přes metr. Už jen to stačilo, aby mi zamrzlo celé tělo.

Zadruhé: bolelo mě i dýchat.

Pustila jsem krví nasáklou utěrku na stůl, stočila se stranou a pokusila se bokem opřít o opěradlo židle. Když mi tělem projela vlna bolesti, zasténala jsem v agónii.

Bylo to, jako by mi někdo polil tělo benzínem a zapálil ho. Každý centimetr hořel a křičel na protest pokaždé, když jsem se příliš zhluboka nadechla. Uvědomila jsem si, že je to se mnou opravdu zlé. Něco vážně nebylo v pořádku. I tak jsem ale zůstala přesně tam, kde jsem byla – přesně tam, kde mě Joey nechal. Už jsem nedokázala vzdorovat.

Je s tebou zle. Je s tebou opravdu zle, Shannon.

Vzlykot a popotahování mých mladších bratrů, kteří se choulili za Joeym, byly skoro k nevydržení. Nemohla jsem se na ně ani podívat. Věděla jsem, že kdybych to udělala, zlomilo by mě to. Místo toho jsem se soustředila na Joeyho a čerpala sílu z jeho statečnosti. Můj starší bratr pořád upřeně hleděl na naše rodiče a dožadoval se něčeho víc, než čeho se nám doteď dostalo.

Snažil se nás zachránit před životem, ze kterého nikdo z nás neměl šanci uniknout.

„Joey, když se na chvíli uklidníš…,“ spustila máma, ale bratr ji nenechal domluvit.

Pohár trpělivosti přetekl a můj bratr vybouchl jako sopka přímo uprostřed naší sešlé kuchyně. „Neopovažuj se ho omlouvat!“ Ukázal prstem na mámu a zavrčel: „Aspoň jednou v životě udělej správnou věc a vykopni ho odsud.“

V jeho hlase bylo slyšet zoufalství. Prosil ji, aby ho konečně vyslyšela. Poslední zbytek naděje však rychle pohasínal.

Máma dál jen tak seděla na podlaze a pohledem přejížděla od jednoho k druhému. Ani náznakem se nepohnula směrem k nám. Ne, zůstala přesně tam, kde byla.

Po jeho boku.

Věděla jsem, že se ho bojí. Chápala jsem, jaké to je, když vám tenhle muž v naší kuchyni nažene strach, až ztuhnete hrůzou, ale ona byla přece dospělá. To ona se měla chovat jako dospělý člověk, jako matka a ochránkyně. Ne osmnáctiletý kluk, který za ni tuhle roli musel převzít.

„Joey,“ zašeptala a vrhla na něj prosebný pohled. „Nemohli bychom prostě –“

„On, nebo my,“ opakoval Joey pořád dokola tu samou otázku. Jeho tón byl ale stále chladnější. „On, nebo my, mami?“

On, nebo my.

Tři slova, která v sobě nesla větší význam a důležitost než jakákoli jiná otázka, kterou jsem kdy slyšela. V hloubi duše jsem ale věděla, že ať už odpoví jakkoli – ať už sobě, ale i nám nalže cokoli –, konečný výsledek bude stejný.

Vždycky byl stejný. Myslím, že v tu chvíli si to uvědomili i moji bratři. Joey určitě.

Když stál před naší matkou a čekal na odpověď, která stejně nic nezmění, vypadal neuvěřitelně zklamaně. Pravého muže (a ženu) dělají činy a naše matka byla jen živá, dýchající loutka s provázky, které držel v rukou náš otec.

Nemohla se rozhodnout. Ne bez jeho svolení.

Věděla jsem, že i když se moji mladší bratři modlí za nějaké řešení, konečné rozhodnutí je zklame.

Nic se nezmění. Nic se nenapraví.

Přinese se lékárnička, vytře krev, utřou se slzy, vymyslí nějaká výmluva, náš otec na den nebo dva zmizí a pak se všechno vrátí do starých kolejí.

Sliby jsou od toho, aby se porušovaly – to bylo heslo rodiny Lynchových.

Všichni jsme byli k našemu domu připoutaní jako vzrostlý dub ke svým kořenům. Nebylo odsud úniku. Dokud všichni nedosáhneme plnoletosti a nebudeme moct odejít.

Byla jsem moc unavená na to, abych o tom přemýšlela. Opřela jsem se do křesla a vnímala všechno a zároveň vůbec nic. Připadala jsem si jako ve vězení, ze kterého se nedá utéct.

Předklonila jsem se, sevřela si žebra a čekala, až to skončí. Adrenalin ze mě rychle vyprchával a nahrazovala ho větší bolest, než jsem dokázala snést. V ústech jsem cítila silnou a výraznou chuť krve. Z nedostatku kyslíku v plicích se mi točila hlava a připadala jsem si malátná. Konečky mých prstů střídavě ztrácely cit a brněly.

Všechno mě bolelo a přicházela jsem o veškerou naději.

Už jsem nechtěla jakoukoli další bolest a lži. Nechtěla jsem dál žít život, do kterého jsem se narodila. Nechtěla jsem tuhle rodinu. Tohle město ani lidi v něm.

Nic z toho.

„Chci ti něco říct,“ ucedil nakonec Joey, když mu máma neodpověděla. Tón, kterým to řekl, byl ledově chladný. Slova v něm kypěla jako jed, který potřeboval vyplivnout ze zlomeného srdce. Věděla jsem to, protože jsem cítila to samé.

„Chci, abys věděla, že tě teď nenávidím víc než kdy jeho.“ Třásl se po celém těle a ruce měl sevřené v pěst. „Chci, abys věděla, že už nejsi moje matka – ne že bych někdy nějakou měl.“ Zatnul zuby a pokusil se potlačit bolest, aby ho nepřemohla. Hrdost mu nedovolila projevit před nimi jakékoli emoce.

„Od této chvíle jsi pro mě mrtvá. Všechny tvoje problémy? Teď už jsou jen a jen na tobě. Až tě příště zmlátí? Nebudu tady, abych tě chránil. Až příště propije všechny peníze a ty nebudeš moct nakrmit děti nebo zapnout elektřinu? Najdi si jiného kreténa, od kterého dostaneš prachy. Až tě příště shodí ze schodů nebo ti v ožraleckém záchvatu zlomí ruku? Otočím se k tobě zády stejně jako ty tady v kuchyni. Od dnešního dne tu nebudu, abych tě před ním chránil. Stejně jako jsi tu nebyla ty, abys chránila nás.“

S každým slovem, které se mu vydralo ze rtů, jsem sebou trhla. V hloubi duše jsem cítila, jak se jeho bolest mísí s tou mojí.

„Takhle se svojí matkou nemluv,“ zavrčel náš otec hrozivým tónem, zatímco se se svým metrem osmdesát a devadesáti kily zvedal na nohy. „Ty nevděčnej malej –“

„Ať tě ani nenapadne se mnou mluvit, ty šmejde,“ varoval ho Joey a zpražil otce pohledem. „Možná s tebou mám společnou krev, ale to je tak všechno. My dva jsme spolu skončili, starochu. Pro mě za mě se klidně můžeš smažit v pekle. Upřímně doufám, že taky budeš.“

Najednou jsem ucítila, jak mi něčí ruka jemně sevřela rameno. Vylekala jsem se a zasténala bolestí. „To nic,“ zašeptal Tadhg s rukou pořád na mém rameni. „Jsem tady s tebou.“

Zavřela jsem oči a po tvářích mi stekly slzy.

„Myslíš, že se mnou můžeš takhle mluvit?“ Táta si hřbetem ruky otřel tvář a při tom si na paži rozmazal krvavou stopu. „Koukej se kurva uklidnit, kluku –“

„Říkáš mi kluku?“ Joey zaklonil hlavu a trpce se zasmál. „Mně? Tomu, co většinu života vychovával tvoje děti, sakra? Co po vás uklízí bordel, vyřizuje vaše povinnosti a přebírá veškerou zodpovědnost za dva mizerné rodiče, kteří stojí za hovno?“ Joey rozhořčeně rozhodil ruce. „Možná je mi teprve osmnáct, ale už teď jsem větší chlap než ty!“

„Nepokoušej štěstí,“ zavrčel táta. Pořád měl zarudlé oči, ale rychle střízlivěl. „Varuju tě –“

„Nebo co?“ vysmál se mu Joey a nedbale pokrčil rameny. „Zmlátíš mě? Dáš mi do držky? Kopneš mě? Vytáhneš na mě pásek? Přetáhneš mě přes nohy hokejkou? Rozbiješ mi o hlavu lahev? Postaráš se, abych si nadělal do kalhot?“ Zakroutil hlavou a ušklíbl se. „Tak víš co? Už nejsem ten vystrašený malý kluk, starochu. Nejsem bezbranné dítě, vyděšená puberťačka ani tvoje týraná manželka.“ Přimhouřil svoje zelené oči a dodal: „Takže ať už mi uděláš cokoli, můžu ti slíbit, že ti to vrátím i s úroky.“

„Vypadni z mýho domu,“ zasyčel táta smrtelně tichým tónem. „Padej, kluku.“

„Teddy, přestaň!“ zakvílela máma a pospíšila si k němu. „Nemůžeš –“

„Drž jazyk za zuby, ženská!“ zařval na ni táta a obrátil na ni svůj vztek. „Rozbiju ti hubu! Slyšíš?“

Máma sebou trhla a s bezmocným výrazem upřela pohled na Joeyho.

Joey zůstal strnule stát. Bylo zjevné, že v sobě svádí vnitřní boj, ale nakonec k ní nevykročil.

„Nemůžeš ho jen tak vyhodit na ulici…“ Mámina slova se vytratila a s čirým, nefalšovaným strachem upřela pohled na muže, kterého si vzala. „Prosím.“ Po bledých tvářích jí stékaly slzy. „Je to můj syn –“

„Aha, takže teď jsem tvůj syn? Že sis na to nevzpomněla dřív?“

„Tohle je tvoje chyba, holka,“ vyštěkl táta a otočil se na mě. „Kurvíš se po celým městě a jen týhle rodině děláš problémy! To ty můžeš za –“

„Neopovažuj se,“ varoval ho Joey zvýšeným hlasem. „Ani se na ni kurva nedívej.“

„Jen říkám pravdu,“ zavrčel táta a nespouštěl ze mě svoje hnědé oči. „Za nic nestojíš a nikdy jsi ani nestála.“ S krutým výrazem ve tváři dodal: „Řekl jsem o tobě tvojí matce, ale ta tomu nevěřila. Ale já to věděl. Už když jsi byla malá, mi bylo jasné, co z tebe vyroste. Zasranej fakane.“ Zpražil mě pohledem a ucedil: „Ani nevím, s kým tě tvoje matka vůbec měla.“

Upřela jsem pohled na muže, který mě celý život terorizoval. Stál uprostřed kuchyně jako nějaké hrozivé monstrum. Dvě silné paže spojené s pěstmi, které mi na těle způsobily víc poranění, než jsem si dokázala vzpomenout. Ale jeho slova – to, jak mluvil, mi uštědřilo ještě mnohem větší rány.

„To není pravda, Teddy!“ vysoukala ze sebe máma. „Shannon, zlato, to není –“

„Nikdy jsme tě nechtěli,“ pokračoval táta, jako by mě chtěl každým svým slovem mučit. „Vědělas to? Tvoje máma tě nechala týden v nemocnici a přemýšlela, jestli si tě má vzít domů, nebo se tě vzdát. Nakonec ji ale přemohl pocit viny. Já si to nikdy nerozmyslel. Nemohl jsem se na tebe ani podívat, natož tě mít rád.“

„Shannon, neposlouchej ho,“ poručil mi Joey rozechvělým hlasem. „To není pravda. Ten hajzl je úplně mimo. Nevšímej si ho. Slyšíš, Shan? Nevšímej si ho.“

„Tebe jsem taky nechtěl,“ zavrčel táta a obrátil svůj pohled na Joeyho.

„Asi mi pukne srdce,“ odsekl Joey posměšně.

„My tě taky nechceme,“ zavrčel Tadhg. Vzhlížel na našeho otce a ruka na mém rameni se mu třásla. „Nikdo z nás!“

„Tadhgu,“ zarazil ho Joey tichým, varovným tónem. V očích mu probleskla panika. „Buď zticha. Já už to zvládnu.“

„Ne, nebudu zticha, Joe,“ vysoukal ze sebe Tadhg. Překypoval vztekem větším, než by v sobě měl jedenáctiletý kluk mít. „To on je v téhle rodině ten problém a měl by to slyšet.“

„Ať se odsud klidí!“ zařval táta a obrátil pozornost k mámě, která nerozhodně postávala kousek od obou. „Hned teď, Marie!“ dodal a ukázal na ni prstem. „Odveď ho pryč, než s tím malým parchantem skoncuju.“

„Chtěl bych vidět, jak to kurva zkusíš,“ vysmál se mu Joey a strčil si za záda Ollieho i Seana, kteří se k němu tiskli po obou stranách.

„Ne!“ máma se s popotahováním postavila mezi našeho otce a Joeyho. „Odejít musíš ty.“

Táta udělal krok směrem k ní a máma automaticky ucukla. Ruce jí vystřelily před obličej, aby se chránila.

Byla ztělesněním ubohosti.

Nikdo z nás u nich neměl šanci. Jak se mohla o jedno lidské srdce dělit láska i strach? Jak ho mohla milovat, když se ho tolik bála?

„Cos to řekla?“ zasyčel a obrátil svůj vztek na naši matku. „Cos to kurva řekla!“

„Vypadni odsud pryč,“ vysoukala ze sebe máma, roztřásla se od hlavy k patě a o pár kroků ucouvla. „To už stačilo, Teddy. Skoncovala jsem s tebou – mezi námi dvěma je konec. Už nemůžu… Potřebuju, abys odešel!“

„Už jsi skončila?“ ušklíbl se táta a zpražil ji pohledem. „Myslíš si, že mě opustíš?“ Krutě se zasmál. „Jsi moje, Marie. Slyšíš mě? Jsi kurva moje.“ Udělal k matce další krok. „Myslíš, že mě můžeš vyhodit? Odejít ode mě?“

„Ty odejdi,“ zasípala máma. „Chci, abys odsud vypadl, Teddy! Zmizel nám ze života.“

„Myslíš si, že beze mě nějaký máš? Beze mě nejsi nic, děvko!“ zařval táta. V očích měl rozzuřený výraz nespoutaného šílenství. „Jedinej způsob, jak mě opustíš, je v rakvi, ženská! Radši tě zabiju, než abych tě nechal odejít. Slyšíš? Než abych tě nechal odejít, radši spálím tenhle zasranej dům i s tebou a těma tvýma parchantama.“

„Přestaň.“ Z Ollieho hrdla se vydral slabý výkřik a Ollie pevně sevřel Joeyho nohu. „Ať toho nechá,“ vzlykl a přitiskl se k bratrovi, jako by byl naše jediná naděje. „Prosím.“

„Stala se z tebe holka?“ zeptal se ho táta se znechuceným výrazem. „Koukej se trochu pochlapit, Ollie, ty malej skrčku!“

„To stačí, Teddy!“ vykřikla máma a pevně sevřela ruce na hrudi. „Vypadni!“

„Tohle je kurva můj dům,“ okřikl ji táta. „Nikam nejdu!“

„To nic,“ prohlásil Joey chladným tónem a otočil se na naše bratry. „Ollie, běž ven a vezmi s sebou Seana.“ Joey zastrčil ruku do kapsy od džínů, vytáhl z ní telefon a podal mu ho. „Tumáš – vezmi si ho a zavolej Aoife, ano? Zavolej jí a ona si pro nás přijede.“

„Ne, ne, ne!“ zpanikařila máma. „Joey, prosím tě, neber mi je.“

Ollie jednou jedinkrát přikývl, chytil Seana za ruku, pospíšil si z kuchyně a bez váhání proběhl kolem natažených rukou naší mámy. Přestože jim bylo teprve devět a tři, mí bratři jí nevěřili ani za mák. Už teď věděli, že ať už to jejich matka udělá vědomě, nebo ne, nevyhnutelně je zklame.

„Řekla jsem mu, aby šel. Řekla jsem mu to, Joey. Prosím, vybrala jsem si tebe. Samozřejmě, samozřejmě že jsem si vybrala tebe!“ Máma si pospíšila k bratrovi. V křehkých rukou sevřela Joeyho mikinu a prosebně se na něj zadívala. „Prosím, nedělej to… Prosím, Joey. Neber mi moje děti.“

„K čemu jsi jim dobrá, když je nedokážeš ochránit?“ zeptal se Joey nelítostným, ale roztřeseným hlasem, zatímco se k němu máma tiskla a prosila ho o další šanci, aby nás mohla znovu zklamat. „V tomhle domě jsi nám úplně k ničemu,“ ucedil. „Jsi jako mátoha, mami. Neškodná malá myška.“ Roztřesenou rukou si prohrábl světlé vlasy a zasyčel: „Ale to nám nestačí.“

„Joey, počkej – počkej! Prosím, nedělej to.“ Sevřela bratrovy ruce, padla na kolena a začala žadonit. „Neber mi je.“

„Nemůžu je tu nechat,“ hlesl Joey a hruď se mu vzdouvala. „Už ses přece rozhodla.“

„Ty to nechápeš,“ vykřikla a zavrtěla hlavou. „Nerozumíš tomu.“

„Tak vstaň, mami,“ řekl Joey prosebným hlasem. „Zvedni se a odejdi odsud se mnou.“

„Nemůžu.“ Máma zakroutila hlavou a přerývaně zavzlykala. „On mě zabije.“

„Tak si tu umři,“ bylo to jediné, co Joey ucedil.

„Nech ho jít, Marie,“ vyštěkl táta nenávistným tónem. „Však on se vrátí se staženým vocasem. Ten hajzlík je úplně k ničemu. Sám nepřežije ani den –“

„Sklapni!“ vykřikla máma hlasitěji, než jsem od ní kdy slyšela. S popotahováním se vyškrábala na nohy a otočila se, aby tátu zpražila pohledem. „Prostě sklapni! Tohle všechno je tvoje vina. Zničil jsi mi život. Zničil jsi moje děti. Jsi zasranej šílenec –“

Prásk.

Když jí otec plnou silou uštědřil ránu do obličeje, mámina slova se změnila v kvílivý výkřik. Padla na zem jako pytel brambor.

„Myslíš, že se mnou můžeš takhle mluvit?“ zavrčel a upřel na mámu nenávistný pohled. „Ty jsi z nich úplně nejhorší, ty zasraná děvko!“

Joeymu trvalo pouhé dvě vteřiny, než porušil, co právě slíbil. Vztáhl k otci ruce a hrubě ho od mámy odstrčil. „Dej ty zasraný ruce pryč od mojí mámy.“ Znovu do něj tvrdě strčil. „Nedotýkej se jí!“ Joey se přikrčil a pokusil se mámu vytáhnout na nohy. „Mami, prosím –“ řekl zlomeným hlasem, klekl si na zem a odhrnul jí vlasy z obličeje. „Už od něj proboha odejdi.“ Ve zkrvavených dlaních sevřel její obličej. „Něco vymyslíme, ano? Vyřešíme to, ale tady zůstat nemůžeme. Postarám se o tebe –“

„Kdo si kurva myslíš, že seš?“ zařval hrozivě táta a vrhl se na Joeyho. „Myslíš, že víš všechno, kluku? Že jsi lepší než já?“ Obtočil svou obrovskou tlapu kolem Joeyho hrdla a zvedl ho na kolena. „Myslíš, že mi ji můžeš vzít? Nikam nepůjde!“ Táta Joeyho sevřel ještě silněji a přitlačil mu čelo k vydlážděné podlaze. „Slíbil jsem ti, že tě naučím slušnýmu chování, ty nevděčnej malej parchante.“ Přitiskl Joeymu koleno ke spodní části zad a přišpendlil ho k zemi. „Myslíš, že jsi teď chlap, kluku? Ukaž svojí matce, jakej jsi chlap, když brečíš na kolenou jako malá děvka.“

„Nech toho!“ vykřikla máma a zatahala otce za ramena. „Nech ho být, Teddy.“

„Jsem větší chlap než ty,“ zasyčel Joey hlasem tlumeným námahou, kterou musel vynaložit, aby se zvedl, zatímco ho otec celou vahou tlačil k zemi.

„To že si myslíš?“ Táta sevřel v hrsti Joeyho vlasy, zaklonil mu hlavu a vší silou mu vrazil obličej do dlážděné podlahy. „Jsi jen malej zmetek, kluku.“

Joey vyplivl z úst krev, znovu se opřel rukama o dlaždice a ztěžka se nadzvedl. Zoufale se snažil vymanit se z otcova sevření, ale nedařilo se mu to. Otec mu dál mlátil obličejem o dlaždice. Uši mi naplnil zvuk lámajících se kostí a zvedl se mi žaludek, ale Joey se odmítal vzdát. „To je všechno, co umíš?“ vycenil zuby, na nichž se mezi bělobou leskla krev. Divoce zavrčel a znovu se vzepřel proti tátovu sevření. „Začínáš měknout, starochu!“

„Slez z něj!“ nepřestávala křičet máma a tahala tátu za ramena. „Teddy, vždyť ho zabiješ!“

„Jen dobře!“ zařval táta, natáhl se vzad a znovu od sebe mámu odstrčil. „A ty budeš další, ty děvko zrádná!“

Prudce jsem se otřásla. Potřebovala jsem něco udělat, ale nemohla jsem. Nedokázala jsem přimět svoje končetiny, aby se pohnuly. Už jsem v sobě nenašla sílu vstát.

Roky špatného zacházení spolu s výpraskem, který mi otec právě uštědřil, mě dohnaly k tomu, že jsem se ve svých šestnácti nedokázala postavit na vlastní nohy.

Žalostně jsem zůstala sedět na židli, kam mě Joey posadil. Po tváři mi stékala krev a srdce se mi zpomalovalo.

Uvědomila jsem si, že umírám. Buď to, nebo jsem dostala šok. Tak či onak to se mnou šlo rychle z kopce a nemohla jsem pomoct jedinému člověku, který mě nikdy nezklamal. Se závratí jsem skelným pohledem sledovala, jak se Joeymu podařilo otočit tělo na stranu. S otcem spolu začali zápasit na podlaze.

Když ho táta opět přemohl, sevřelo se mi srdce. S rukou kolem Joeyho krku zaťal druhou dlaň v pěst a začal ho opakovaně bít do obličeje. Joey se pod ním divoce vzpínal a zoufale se snažil vysvobodit, ale nebylo to nic platné. Otec měl skoro o dvacet kilo víc než on.

On umře, křičel mi do ucha vnitřní hlas. Zachraň ho.

Pokusila jsem se o to.

V panice jsem se snažila dostat k Joeymu, ale nemohla jsem se ani pohnout. Připadala jsem si, jako by mě někdo ochromil.

„Pomozte jí,“ slyšela jsem, jak se Joey dusí, kašle a prská. „Pomozte jí, kurva!“

Komu mají pomoct?

Komu mají pomoct, Joe?

Každých pár vteřin se mi zatmělo před očima a já věděla, že upadám do bezvědomí. Navíc jsem si uvědomovala, že mi táta ublížil víc než kdy předtím.

Mnohem víc.

Koutkem oka jsem zahlédla, jak se Tadhg přesunul ke skříňce v kuchyni. Otevřel jednu ze zásuvek, vytáhl nůž a bez sebemenšího zaváhání ho vzal do ruky.

Udělej to. Vyslala jsem tichou prosbu k nebesům, abych svému bratrovi dodala odvahu.

„Nech mého bratra být!“ vykřikl Tadhg, zatímco přitiskl špičku nože k tátovu hrdlu. Ruku měl pevnou jako skála a oči upřel na našeho otce.

„Tadhgu, polož ten nůž,“ vykřikla máma a pomalu se k němu připlížila. „Prosím tě, zlato.“

„Jdi se vycpat,“ odsekl jí Tadhg a nespouštěl oči z otce. „Slez – z mé – ho – bra – tra.“

Udělej to, Tadhgu, modlila jsem se tiše. Ať už toho nechá.

„Nebuď hloupý, chlapče,“ zasmál se táta, ale v jeho hlase už nebyl žádný humor – jen strach.

To je dobře.

Jen se boj.

„Já nejsem hloupý,“ odpověděl Tadhg ledově chladným hlasem. „A nejsem Joey.“ Přistoupil blíž a přitiskl špičku nože ještě o kousek blíž. „Nepřestanu jen proto, že mi to řekla Shannon.“

Sevřelo se mi srdce.

Bylo mu teprve jedenáct, a už mu provedli něco takového. Modlila jsem se, aby zabil našeho otce a konečně s ním skoncoval. Co to sakra vypovídalo o mně?

V tu chvíli jsem svého bratra chtěla poprosit, aby tím nožem prošpikoval i mě. Abych už to taky měla za sebou. Všichni byli tak silní a já slabá. Nebyla jsem dost zocelená. Nedokázala jsem se zase vzpamatovat tak jako oni.

Byl jsem zlomená.

„Tadhgu,“ zasípal Joey z podlahy. Hrudník se mu rychle zvedal a klesal, zatímco do plic nabíral jeden zoufalý nádech za druhým. Otcovu ruku měl stále omotanou kolem krku. „To nic.“ Obličej měl celý od krve a nos zjevně opět zlomený. Oběma rukama se ze sebe snažil sundat tu, kterou mu táta svíral hrdlo. „Jen klid –“

„To není žádné nic, Joe,“ odpověděl Tadhg hlasem prostým jakýchkoli emocí. „Nic z toho není v pořádku.“

„Co chceš dělat, chlapče?“ ušklíbl se táta. Pořád byl rozkročený nad Joeym, ale jeho krví podlité oči se upíraly na mého mladšího bratra s výrazem plným úzkosti. „Podřízneš mě?“

„Ano.“

Táta se rozhodl si to otestovat a natáhl se k němu, aby mu nůž sebral, ale rychle ucukl, když mu po straně krku stekl pramínek krve. „Ježíšikriste, Tadhgu!“ zařval a nervózně mu poskočil ohryzek. „Tys mě pořezal.“

„Okamžitě s tím přestaň,“ odpověděl Tadhg a udělal další krok vpřed. „Slez z mého bratra a nadobro z tohohle domu vypadni, nebo ti podříznu krk a nechám tě tu vykrvácet.“

Když jsem viděla, jak otec pustil Joeyho a vylezl na nohy, nebyla jsem si jistá, jestli cítím nesmírnou úlevu, nebo hořkou lítost. Nejspíš směs obojího, i když formulovat souvislé myšlenky už bylo těžké, takže jsem si tím nebyla jistá.

Byla jsem moc unavená na to, abych udržela váhu vlastního těla, takže jsem se předklonila a opřela se tváří o stůl. Rychle, krátce jsem se nadechla a snažila se zůstat sedět, nehýbat se a nechrastit kostmi.

Všechno mě šíleně bolelo.

Chuť krve v ústech, která mi stékala do krku, mě nutila se dávit. Otřásla jsem se, bezděčně zakňourala a úplně se přestala hýbat. Smířila jsem se s tím i s kovovou chutí mědi na jazyku.

Cítila jsem se omámená a duchem nepřítomná. Zavřela jsem oči a vytěsnila jejich hlasy, které na sebe křičely. Soustředila jsem se jen na nepravidelný tlukot srdce, které mi bušilo v uších.

„Pomozte jí, kurva!“

Bum, bum, bum.

„Zabiju tě, Marie.“

B-bum… bum, bum, bum.

„Vypadni odsud, kurva!“

Bum… bum… bu… bum…

„Už teď jsi mrtvola.“

Bum… bum… bu… bum…

Najednou se ozvalo prásknutí dveří.

Buuuuuum… bu… bu… bum…

„Miluju tě, Shannon jako ta řeka…“

Bum, bum, bum, bum…

Tělo mi zaplavil smutek, ke kterému se přidala hořká lítost. Za zavřenými víčky se mi jako maják ztracené naděje objevila Johnnyho tvář. Už jsem ale věděla, že je příliš pozdě.

Z řas mi stékaly horké slzy hořkosti a lítosti, kanuly mi na tváře a mísily se se zaschlou krví.

Bylo mi tak smutno – jako by mě někdo obral o všechno. Možná by to v jiném životě mohlo být jinak. Mohla jsem být šťastná.

„Myslím, že tě potřebuju už napořád…“

„Co je to s ní?“ slyšela jsem, jak se někdo ptá. Někdo, kdo zněl strašně podobně jako Joeyho přítelkyně Aoife. „Proč jí teče krev z pusy?“

„Netvař se tak vyděšeně. Neublížím ti…“

„Shannon! Shannon! Ježíšikriste, dělejte něco!“

„Řekni, kdo na tebe sáhl, a já se o to postarám…“

„Podívej, co jsi udělal!“ Slyšela jsem, jak máma křičí.

„Postarám se o tebe…“

„Zavolej záchranku.“

„Se mnou jsi v bezpečí…“

„Ona umírá. Zabil mi sestru. A ty nic neděláš!“

„Nezklamu tě… To nic, na mě se můžeš spolehnout…“

„Zavolejte někdo sakra sanitku!“

„Zůstaň tu se mnou…“

Na tváři jsem cítila teplo dvou rukou a vychutnávala si jejich jemný dotek. „Slyšíš mě?“ Uši mi naplnil Joeyho hlas. „Dostanu tě odsud, ano?“

„Jen mě líbej dál…“

„Shannon, slyšíš mě?“

„Miluju tě, Shannon jako ta řeka…“

„Shan?“ Najednou jsem ucítila, jak mě něco šťouchá do oka. Když mi Joey nadzvedl víčka, uvědomila jsem si, že to jsou jeho prsty. „Shannon, no tak, mluv se mnou.“

Víčka se mi zachvěla a já se přinutila zaostřit na jeho vyděšenou tvář. Díval se přímo na mě. „Seženu ti pomoc, ano?“ přerývaně vydechl. „Sanitka už je na cestě.“

Otevřela jsem ústa, abych mu odpověděla, ale nic ze mě nevypadlo. Moje rty nedokázaly zformulovat slova, která jsem mu chtěla říct.

„Dýchej, Shannon.“ Pak se přede mnou přikrčila máma. Klečela vedle Joeyho nohou. Jednou rukou se dotýkala mojí tváře a druhou mi na hruď tiskla sáček s mraženým hráškem. „Dýchej, Shannon,“ opakovala. „Dýchej, miláčku.“

Pomáhalo to? Nebo to bylo ještě horší?

Nevěděla jsem.

Věděla jsem jen to, že nemůžu dýchat. Nejděsivější na tom celém bylo, že mi to bylo jedno. Nepanikařila jsem. Neměla jsem strach.

Už jsem prostě… nemohla.

„Shan,“ zopakoval Joey hlasitěji a v obličeji se mu objevil strach. „Shannon, prosím.“ Přikrčil se přede mnou, položil mi obě ruce na ramena a jemně mnou zatřásl. „Ježíšikriste, Shannon, mluv se mnou!“

Snažila jsem se, ale nic ze mě nevyšlo.

Zakašlala jsem a začala se dávit nezvyklou kovovou chutí. Z úst mi vytryskla hustá, mazlavá krev.

Hlava se mi svezla na stranu a do vzpřímené polohy ji vrátil až Joey, který mi sevřel obličej v dlaních. „Aoife, dej mi klíče,“ řekl přidušeně a nespouštěl ze mě svoje zelené oči. Pustil můj obličej a zmizel mi z dohledu. „Vezmu ji tam sám.“

„Joey, nehýbej s ní. Mohla by mít vnitřní –“

„Dej mi do prdele ty klíče, kotě!“

Bez podpory jeho rukou, které mě držely ve vzpřímené poloze, jsem se automaticky sesunula dopředu a těžce se opřela o matku.

„To nic,“ zašeptala, objala mě kolem ramen a prsty mi zajela do vlasů. „Všechno dobře dopadne.“

Přála jsem si udržet vlastní váhu a neopírat se o ni. Nechtěla jsem, aby se mě dotýkala, ale už jsem v sobě neměla ani špetku síly.

Poslední, co jsem si pamatovala, než mě zahalila tma, byl bratrův dotek, když mě vzal do náruče, a zvuk jeho hlasu, jak mi do ucha šeptal: „Neopouštěj mě.“

2

Až po uši

JOHNNY

Žádné ragby alespoň šest týdnů.

Můj táta.

Sedm až deset dní klidu na lůžku.

Můj táta.

Do května se tvoje nohy nedotknou trávy.

Můj táta.

Přetržený adduktor, adheze a atletická pubalgie.

Můj táta.

Rehabilitace.

„Kurva!“ Sevřel jsem v rukou přikrývku po obou stranách těla, zaklonil hlavu a potlačil řev. Věděl jsem, že jestli ještě jednou vybouchnu, dostanu znovu ta pitomá sedativa. Pokud šlo o sestry, které měly kancelář dál na chodbě, pohyboval jsem se teď na tenkém ledě. Když jsem vstal z lůžka, abych se vymočil, a svalil se na zem vedle postele, dostal jsem se u nich na černou listinu. Seřvaly mě za to, že jsem si nepřivolal pomoc, připomněly mi, že mám zavedenou cévku, a pak mi daly další dávku toho, co mi pořád píchaly do kapačky. Tvrdily mi, že je to proti bolesti, ale nevěřil jsem jim ani za mák. Byl jsem po tom sjetý jako blázen. Nikdo nepotřeboval, aby mu v těle kolovalo takové množství léků. Dokonce ani já, idiot s nefunkčním pérem. „Ježíšikriste!“

Pokusil jsem se rozmrkat mlhavý opar před očima a zaostřit na stěnu naproti lůžku, na které byla připevněná televize. Pat Kenny v ní právě uváděl The Late Late Show. Bylo mi to ale prd platné. Pořád jsem se ztrácel v myšlenkách. Vedly mě zpátky k jednomu jedinému slovu, které mě pronásledovalo a neustále se mi přehrávalo v hlavě jako rozbitá deska.

Můj táta.

Můj táta.

Můj táta.

„Přestaň!“ zavrčel jsem vztekle, i když jsem byl v pokoji sám. „Přestaň kurva žvanit.“

Měl jsem to v hlavě pomotané, což ve mně vyvolávalo pocit úzkosti a nervozity. K tomu všemu se mi ještě svíral žaludek. Moje úzkost byla tak silná, až jsem ji cítil na jazyku.

Léky proti bolesti – to mě poser. Jen mi motaly hlavu.

Nikdo mě neposlouchal.

Pořád jsem všem opakoval, že mám z něčeho špatný pocit, a oni mi odpovídali, že je všechno tak, jak má být. Nakonec do mě napumpovali ještě víc toho, co mi teď kolovalo v žilách.

Věděl jsem, že se pletou, ale nedokázal jsem si ani udělat pořádek v hlavě, natož abych si vzpomněl, čeho se tak bojím. Čím víc mě ignorovali, tím horší jsem měl pocit. Nakonec jsem se začal utápět v obavách z něčeho, co jsem ani nedokázal přesně pojmenovat.

Byl to příšerný pocit.

V hlavě mi šrotovalo jediné slovo, které se mi tam neustále přehrávalo.

Můj táta.

A jediný hlas, který to slovo opakoval pořád dokola.

Shannon.

Netušil jsem, proč takhle reaguju a proč mám pocit, že mi srdce vyskočí z hrudi. Věděl jsem, že pokaždé když na ni pomyslím, začne přístroj, na který jsem napojený, pípat a blikat.

Úzkost jsem nezvládal dobře. Prostě jsem se s ní neuměl vypořádat. S adrenalinem ano, ale se strachem? Ne, se strachem jsem si fakt neporadil. Zvlášť když jsem se bál o někoho jiného.

Jakmile se mi konečně podařilo zaostřit na televizi, pořád jsem si říkal: „Co v telce kurva dělá Pat?“ The Late Late Show přece běží v pátek večer – ale co já o tom sakra vím? Zjevně nic moc, jelikož jsem ani netušil, co je vůbec za den.

Svezl jsem se zpátky na matraci, rozmrkal z očí ospalost a pokusil se utřídit si myšlenky. Vztekle jsem zakroutil hlavou ze strany na stranu a hledal něco víc. Něco tady nehrálo. V mojí hlavě. V mém těle. Připadal jsem si jako v pasti. Jako vězeň téhle zatracené postele. Což mě fakt vytáčelo.

Naštvaný na celý svět a všechny v něm jsem poklepal prsty na matraci a přepočítal stropní desky.

Sto třicet devět.

Kriste, potřeboval jsem odsud zmizet. Chtěl jsem jet domů.

Do Corku.

Jo, byl jsem tak zoufalý, že už jsem ani nechtěl do Dublinu. Uvědomil jsem si něco zásadního a zjistil, že nechci nic jiného než být zpátky doma v Ballylagginu, obklopený vším, co jsem znal.

Být zpátky doma s Shannon.

Ježíši, vážně jsem to s ní posral. Reagoval jsem strašně. Choval jsem se jako pitomec.

Znovu se ve mně vzedmul vztek, k němu se přidala deprese a smutek, které následovaly pokaždé, když jsem pomyslel na to, co mě v budoucnu čeká. Na což jsem myslel neustále.

Bolest? Všechno mě šíleně bolelo, ale moje tělo bylo teď to nejmenší, co mě trápilo. Protože jsem ztratil kontrolu nad sebou samým. Nechal jsem si poplést hlavu, přišel jsem o rozum a v myšlenkách jsem byl zase v Corku s holkou, do prdele.

Znuděně a neklidně jsem vyhlédl z nemocničního okna na potemnělou oblohu a pak se očima vrátil zpátky k televizní obrazovce.

Na tohle seru.

Sáhl jsem po telefonu, roztřesenými prsty si začal procházet kontakty a snažil se přes mlhu rozeznat jména. Nakonec jsem našel číslo, které jsem za posledních bůhví kolik hodin nebo dní vytočil nejmíň dvanáctkrát, a stiskl tlačítko ZAHÁJIT HOVOR.

S vypětím sil se mi podařilo přiložit telefon k uchu a se zatajeným dechem jsem čekal a poslouchal protivný zvuk vyzvánění, dokud mě neuvítala monotónní hlasová schránka.

„Joey.“ Posunul jsem se dopředu a pokusil se vytáhnout do vzpřímené polohy, jenže jsem zatahal za nějaké dráty připevněné k mému tělu, které tam neměly co dělat. „Zavolej mi.“ Když jsem ucítil, jak mě pálí nohy, bolestivě jsem zachrčel. Pokusil jsem se soustředit na to, abych ze sebe dostal následující větu, aniž by se mi zamotal jazyk. „Musím s ní mluvit.“ Vzhledem k tomu, že mi můj vlastní hlas zněl cize, jsem si byl celkem jistý, že jsem to neřekl správně. „Nevím, co se děje, Joey. Možná mám nasráno v hlavě a jsem úplně sjetý, ale mám strach. Mám takový kurva špatný pocit –“

Píp.

„Do prdele.“ S pocitem naprosté porážky jsem hovor ukončil a položil telefon vedle sebe. Nakonec jsem se znovu svalil na polštáře.

Je možné, že jsem si to celé jenom vymyslel?

Ne, věděl jsem, že jsem v nemocnici. Věděl jsem, že za mnou přišla. Možná jsem se tak zaměřil na slova můj táta kvůli tomu, jak jsem byl překvapený, když jsem otevřel oči a zjistil, že sem za mnou můj táta přijel.

Sevřel jsem rty, přiměl jsem se ignorovat brnění a otupělost a snažil se udělat si v hlavě pořádek.

Něco mi pořád unikalo. Pokud šlo o Shannon Lynchovou, vždycky jsem měl pocit, že jsem o tři kroky pozadu.

Ospale jsem se pokusil udržet v hlavě jasné myšlenky, ale bylo to nemožné. Uvnitř jsem měl teplý, mravenčivý pocit, který vyžadoval, abych zavřel oči a ponořil se do nicoty.

„Jestli chceš vědět, co jí běží v hlavě, tak si to musíš zasloužit…“

„S tím se jdi vycpat, hurlere Joey,“ zahuhlal jsem a odhrnul ze sebe přikrývku. „Já si to zasloužím.“ Spustil jsem chodidla na podlahu, chytil se stojanu od kapačky a vytáhl se na nohy. Každý sval v mém těle bolestivě protestoval, ale já to překonal a odpotácel se ke dveřím.

„Johnny!“ vykřikla máma, když mě o pár minut později našla na chodbě. V rukou držela dva plastové kelímky a zírala na mě se zděšeným výrazem ve tváři. „Jak to, že jsi vylezl z postele, miláčku?“

„Potřebuju jet domů,“ zavrčel jsem a táhl s sebou kapačku, zatímco jsem světu odhaloval svůj zadek v plátěné nemocniční košili, kterou držela na místě jen moje široká ramena. „Ihned, mami,“ dodal jsem a odstrčil se od stěny, o niž jsem se na chvilku opřel. Ignoroval jsem palčivou bolest, která mi projela celým tělem, a nemotorně klopýtal dál chodbou. „Potřebuju odsud odjet.“

„Odjet?“ odfrkla si máma. „Vždyť jsi byl před chvilkou na operaci.“ Pospíšila si ke mně, aby mě zastavila. Položila mi ruce na hruď a upřeně se na mě zadívala. „Nikam nepůjdeš.“

„Ale půjdu.“ Zakroutil jsem hlavou a pokusil se ji obejít. „Vrátím se do Corku.“

„Proč?“ zeptala se máma, znovu mě zarazila a zablokovala mi cestu. „Co se stalo?“

„Něco není v pořádku,“ ucedil jsem. Cítil jsem se trochu zmateně a malátně. „S Shannon.“

„Cože?“ V máminých očích se objevilo znepokojení. „Co je s Shannon?“

„Já nevím,“ vyhrkl jsem. Cítil jsem se rozrušeně a bezmocně. „Ale vím, že se jí něco stalo.“ Zamračil jsem se a pokusil se utřídit si myšlenky a dát smysl tomu, co jsem cítil. Nakonec jsem ze sebe ale vysoukal jen: „Musím jí pomoct.“

„Zlato, to ty léky,“ odpověděla a podívala se na mě tím svým pitomým soucitným pohledem. „Nejsi ve své kůži.“

Bezradně jsem zakroutil hlavou. „Mami,“ zachroptěl jsem, „říkám ti, že něco není v pořádku.“

„Proč jsi si tím tak jistý?“

„Protože –“ Ztěžka jsem vydechl, opřel se o zeď a bezmocně pokrčil rameny. „Protože to cítím.“

„Johnny, miláčku, musíš si lehnout a odpočinout si.“

„Ty mě neposloucháš,“ zavrčel jsem. „Já to vím, mami. Já to kurva vím, jasné?“

„A co víš?“

Bezradně jsem sklopil hlavu. „Nevím, co vím, ale vím, že bych to vědět měl!“ vyhrkl jsem frustrovaně a zmateně. „Ale ona to ví a já taky. Akorát mi to nechce říct. A vědí to kurva všichni, mami!“

„Tak dobře, zlato,“ zacukrovala na mě máma a objala mě kolem ramen. „Já ti věřím.“

„Opravdu?“ vyhrkl jsem. Cítil jsem se ospale, ale trochu spokojeněji než předtím. „Díkybohu, protože mě tady nikdo neposlouchá.“

„Samozřejmě že ti věřím,“ odpověděla, poplácala mě po hrudi a odvedla mě zpátky do pokoje. „Já tě vždycky poslouchám, lásko.“

„Opravdu?“

„Mm-hmm.“

„Nesnáším, když mi někdo lže, mami,“ dodal jsem a příliš silně se opřel o její štíhlou postavu. „A ona mi lže pořád.“ Zaškubal mi nos. Sevřel jsem rty ve snaze zahnat otupělost v obličeji, když tu mi do nosních dírek pronikla známá vůně. „Líbí se mi, jak voníš, mami.“ Znovu jsem zavětřil a vdechl její vůni. „Vůně domova.“

„To je vůně od Jeana Paula Gaultiera,“ odpověděla máma a zatlačila na dveře od mého pokoje. „Stejná jako vždycky.“

„Je pěkná,“ souhlasil jsem a přikývl si sám pro sebe, zatímco mě máma táhla zpátky dovnitř.

„Jsem ráda, že mi ji schvaluješ,“ zasmála se.

„Co mám dělat teď?“ Zamračil jsem se na svoje lůžko a přes mlhu před očima sledoval, jak máma odhrnuje přikrývku a poplácává matraci. „Spát?“

„Ano, máš jít spát, lásko,“ pobídla mě máma konejšivým tónem. „Ráno bude všechno mnohem jasnější.“

Ohrnul jsem nos. „Mám hlad.“

„Běž spát, Jonathane.“

„Dublin už se mi nelíbí,“ zabručel jsem a svalil se zpátky na lůžko. „Umírám tady hlady.“ Zavřel jsem oči a moje tělo se zabořilo hluboko do matrace. „A všechny ty pitomé prášky.“

Ucítil jsem, jak mi přes tělo znovu přetahuje přikrývku a pak mě jemně líbá na čelo. „Spi, zlato.“

„Táta,“ zamumlal jsem a usnul. „To slovo nesnáším.“

3

Dýchej

SHANNON

„Shan, slyšíš mě?“

Joey?

„Jsem tady.“

Nevidím tě.

Cítila jsem, jak mě někdo bere za ruku. „Jen vydrž, ano?“

Bojím se.

„Prosím, neopouštěj mě.“

To nechci.

„Už jsme skoro tam, Shan.“

Skoro kde?

„Jen dýchej, ano?“

Nenech mě tady umřít, Joey.

„Dýchá ještě? Aoife – dýchá, kotě?“

Prosím…

„Já nevím, Joe… Hodně krvácí.“

Pomozte mi!

„Tak jí pomoz…“ Vzlykot. „Donuť ji, aby se nadechla!“

Nechci umřít…

4

Náhlá uvědomění a nečekaná překvapení

JOHNNY

Když jsem se v pondělí ráno probudil, v hlavě jsem měl jasno, ale všechno mě šíleně bolelo.

Bez ohledu na to, jak příšerně jsem se cítil, jsem věděl, že si na to nebudu stěžovat. Ne když existovala celkem vysoká pravděpodobnost, že mi zas něco píchnou. Úleva od bolesti v tekutém stavu, která vám projede žilami, nebyl moc dobrý nápad. Nekecám – od operace jsem většinou ležel na lůžku sjetý jako blázen, protože pokaždé když mě nějaký doktor nebo sestra zkontrolovali, považovali sakra za nutné stisknout ten zasraný knoflík připojený k cévce v mojí ruce, aby do mého těla vypustili další dávku oblbováků.

Podle týmu doktorů, s nimiž jsem se ráno setkal, jsem v sobotu byl kromě děr v těle, které mi zůstaly po operaci, rozrušený a nespolupracoval jsem. Vytáhl jsem si kapačky a snažil se opustit nemocnici, takže bylo bezpečnější mě nechat částečně pod sedativy, abych si mohl odpočinout a uzdravit se.

Rodiče s Gibsiem za mnou celý víkend chodili, ale já byl úplně mimo. Prý jsem vyváděl jako dementní šílenec a křičel něco o otcích a ragbyových míčích.

Jo, bylo to fakt trapné. Byl jsem rád, že si to nepamatuju.

Poprvé po víc než osmačtyřiceti hodinách jsem se cítil při vědomí. Vytáhl jsem se do vzpřímené polohy, ignoroval vystřelující bolest ve stehnech a sáhl po telefonu na nočním stolku. Naštěstí měl někdo dost rozumu, aby mi ho dal nabít.

Ignoroval jsem talířek s jídlem, který mi sestry nechaly na tácku u postele, zamrkal jsem, abych potlačil nutkavou potřebu zase spát, a prolistoval si milion zmeškaných hovorů a textových zpráv, které mi přišly od chvíle, kdy se mi v pátek pozdě večer zhroutil život.

Čtyři zmeškané hovory a jedna hlasovka od trenéra Dennehyho.

Ježíši… stačilo jen pomyšlení na to, co mi chce říct, a už jsem se celý oklepal.

Rozhodl jsem se, že nebudu masochista, a rychle jsem si prošel ostatní zprávy.

Tři z nich byly od Feelyho. Pět telefonátů od Hughieho. Pár desítek zpráv ve skupinové esemesce od kluků z Akademie. Další milion od kluků ze školy. Od mojí fyzioterapeutky. Jedna od Scotta Hogana, mého kamaráda z Royce. Od osobního trenéra. Několik dalších od kluků, se kterými jsem hrál v klubu v Ballylagginu. Spousta dalších z čísel, která jsem neznal nebo je neměl uložená v seznamu kontaktů. Dvě od pana Twomeyho, ředitele Tommenu. Jeden od trenéra Mulcahyho. Sedm esemesek a dvanáct zmeškaných hovorů od Belly.

„Zatracená Bella.“ Frustrovaně jsem ignoroval její hlasovky a místo toho si přečetl nespočet zpráv s přáním, abych se brzy uzdravil. Každou z nich jsem smazal, dokud mi nezůstal prázdný displej.

Od Shannon mi nepřišlo vůbec nic. Ani jedna mizerná zpráva.

Sice byla pravda, že teď neměla telefon, ale Joey ano. A taky měl moje číslo.

Naštvaně jsem si prolistoval kontakty, našel jméno Hurler Joey a stiskl tlačítko Zahájit hovor. S každým zazvoněním, které zůstalo bez odezvy, ve mně narůstal vztek. Když se hovor propojil s jeho hlasovou schránkou, měl jsem pocit, že každou chvíli vybouchnu.

Ať už jsem byl zdrogovaný, nebo ne, věděl jsem, že jsem mu během víkendu volal nejmíň tucetkrát – to jsem si ještě pamatoval. Skutečnost, že mě ignoroval, mi vážně lezla na nervy.

„Joey.“ Sevřel jsem telefon silněji, než bylo bezpodmínečně nutné, a pokusil se v hlase udržet neutrální tón, přestože jsem byl vzteky bez sebe. „Musím s ní mluvit.“ Bylo mi úplně jedno, jak si to vyloží. Už jsem se nezaobíral tím, co si kdo myslí. Žaludek se mi svíral pocitem, který nedokázalo rozptýlit žádné množství spánku ani oblbováků.

„Poslyš…“ Zavřel jsem oči a pokusil se být diplomatický, což se mi ani trochu nepovedlo. „Vím, že lítá v nějakých sračkách.“ Moc pěkné, Johnny. „Zní to šíleně. Já vím. Já vím, dobře? Ale mám takový hrozný pocit.“ Ježíši, určitě zním jako naprostý blázen. „Shannon mi něco řekla nebo se mi zdálo, že něco řekla, ale uvízlo mi to v hlavě a nemůžu… Hele, už si ani nejsem jistý, co se vlastně stalo, ale musím si s ní promluvit. Potřebuju si s ní něco vyjasnit, chápeš? Tak mi zvedni ten zasraný telefon –“

V uchu mi zaznělo pípnutí, které mi dalo najevo, že vypršel čas.

„Kretén,“ zabručel jsem a pak si spustil telefon na klín. Při doteku jsem ucukl bolestí. Opatrně jsem telefon sundal a položil ho zpátky na noční stolek. Pak jsem nadzvedl peřinu, odhrnul si nemocniční košili a poprvé střízlivě a s čistou hlavou zkontroloval škody.

Hmm. Naklonil jsem hlavu na stranu a prohlédl se. Není to tak špatné.

Boky, obě stehna a třísla jsem měl oteklé, ošklivé a pohmožděné. Obvazy zakrývaly rozřezané části těla, ale moje tři oblíbené věci byly stále takříkajíc v celku. Pořád jsem měl péro, kterému dělaly společnost koule.

Zamračeně jsem se prohlédl a zvláštním způsobem se mě dotklo, že mi někdo bez dovolení oholil varlata. Nakonec jsem se ale rozhodl, že se kvůli tomu nebudu zlobit. Péro mi právě začínalo tvrdnout – nejspíš díky vzrušení z toho, že jsem pořád v jednom kuse, takže jsem to bral jako výhru.

Díky, Ježíši.

Znovu jsem se zakryl, vydechl úlevou a přitáhl si k sobě tác obložený jídlem. Konečně jsem cítil, že se mi vrací chuť k jídlu.

Jsi v pohodě, prozpěvoval jsem si v duchu dál a zakousl se do plátku slaniny. Uzdravíš se, vrátíš se na hřiště a všechno dobře dopadne.

Ale ona ne, zasyčel mi do ucha tichý hlásek, a ty víš proč.

Zlostně jsem se pustil do dalšího kousku slaniny a dál přemítal o každém okamžiku, který jsem s Shannon Lynchovou strávil ode dne, kdy jsem se do ní trefil míčem, až do chvíle, kdy jsem ji odsud poslal pryč.

Už mi došlo, že ve mně zafungoval mechanismus, jak se s tím vším vyrovnat. Vyhýbal jsem se pocitům z blížící se terapie a tomu, že se nedostanu do U20. Teď jsem nemohl myslet na ragby. Kdybych to udělal, velmi pravděpodobně bych se zhroutil. Proto jsem se v myšlenkách znovu zaměřil na Shannon Lynchovou a obsesivně se snažil vzpomenout na každý maličký, nepatrný, bezvýznamný detail, dokud jsem si nebyl jistý, že vybouchnu.

Něco není v pořádku.

Něco není v pořádku a ty to víš.

Soustřeď se, kurva, a přemýšlej!

Pustil jsem z ruky vidličku a nůž, odstrčil od sebe tác a znovu sáhl po telefonu. Opět jsem vytočil Joeyho číslo, sevřel v ruce telefon a modlil se, aby to zvedl. Zmocnila se mě taková úzkost, až jsem nedokázal myslet na nic jiného než na ni. Když mě znovu přivítala jeho hlasová schránka, už jsem to nevydržel.

„Poslouchej, ty sráči, vím, že dostáváš moje zprávy, takže buď zvedni ten svůj zkurvený telefon nebo mi odepiš. Nenechám toho, dokud si s ní nepromluvím. Slyšíš mě? Já toho kurva nenechám –“

„Dobré ráno, miláčku,“ zašvitořila máma, která najednou vešla do mého pokoje a vyrušila mě z jednostranné konverzace, kterou jsem vedl s hlasovou schránkou Joeyho Lynche. „Co tvůj penis?“

Bože, dej mi sílu…

„Zavolej mi,“ zamumlal jsem, položil to a zpražil svoji matku pohledem.

„Přinesla jsem ti pugét,“ pokračovala, aniž by počkala na odpověď. Na tác u lůžka mi položila svazek kytek, o kterých jsem neměl ani tušení, jak se sakra jmenují. „Byl jsi tak rozrušený.“ S úsměvem přešla k mojí posteli a začala mi urovnávat přikrývku. „Myslela jsem, že by tě mohl rozveselit.“

„Co můj penis?“ Sevřel jsem v ruce přikrývku a vytáhl si ji až k hrudi. Nevěřil jsem, že mi ji nestáhne a nezkontroluje si ho sama. „Myslíš, že je normální se svého syna ptát na něco takového?“

Máma pokrčila rameny. „Byl bys radši, kdybych mu říkala pindík, zlato?“

Ježíšikriste.

„Není mi šest, mami, takže ne, radši bych rozhodně nebyl,“ odsekl jsem jí a ostražitě si ji prohlédl, když se zastavila u mého lůžka. „A je v pohodě.“

Máma si skousla ret. „Víš to jistě –“

„Vím!“ vyhrkl jsem a odstrčil jí ruku, když se mi pokusila stáhnout přikrývku. Přesně jak jsem si myslel. „Kriste, mami, o tomhle už jsme mluvili. Musíš začít respektovat moje hranice!“

Máma prudce vydechla, sedla si na okraj lůžka a poplácala mě po tváři. „Ukážeš ho aspoň tátovi?“ Věnovala mi ustaraný pohled. „Mám o tebe takový strach.“

„Nemusíš se bát,“ zabručel jsem. „Je v pořádku. Stejně jako já. Oběma je nám dobře, mami. Určitě sis všimla, že jsem v nemocnici.“

„Ano, ale –“

„Věř mi, jsem v pohodě.“ Ukázal jsem jí palec nahoru. „Nic mi není, mami.“

Máma si ztěžka povzdechla. „Upřímně nevím, jestli ještě někdy budu věřit čemukoli, co vypustíš z úst.“ Kousla se do rtu a věnovala mi ten příšerný pohled ukřivděné matky – ten, který se mi vždycky zabodl hluboko do srdce a jehož jediným cílem bylo, abych se coby syn cítil mizerně. „Moc jsi mě zklamal, Johnny.“

Kriste, ještě tím nožem otoč, ne?

„Já vím, mami. Bože.“ Myslel jsem to upřímně. „Opravdu mě to mrzí.“ Protože jsem věděl, že to nenechá plavat, dokud neudělám nějaký kompromis, vysoukal jsem ze sebe: „Jestli se ti pak uleví, ukážu ho tátovi, až se tu staví.“

Máma se smířlivě usmála a já se sesunul zpátky na polštáře. Byl jsem vděčný, že se mi podařilo vyhnout se téhle konkrétní katastrofě. „Už tu byli doktoři?“

Přikývl jsem. „Jo, hned ráno.“

Zvědavě se na mě podívala. „A?“

„Zítra mě pustí domů.“

„Tak brzy?“

Obrátil jsem oči v sloup. „Už jsou to tři dny a přece mi neoperovali srdce.“

„Já vím, ale…“ V obličeji se jí mihly obavy. „Myslím, že bys tu měl ještě pár dní zůstat, zlato. Odpočinek ti prospěje.“ Naklonila se ke mně a pohladila mě po tváři. „Vypadáš teď mnohem odpočatěji. Představ si, co by s tebou udělalo ještě dalších pár dní.“

„Jen se neboj,“ řekl jsem jí. Připadal jsem si jako ten největší hajzl za to, že jsem ji tím zbytečně zatížil. „Vím, jaká jsou pravidla.“

„Ale budeš je dodržovat?“ zamumlala tiše.

„Nepokazím to,“ řekl jsem jí a podíval se jí zpříma do očí. „Opravdu, mami. Budu dodržovat klid na lůžku. Budu chodit na rehabilitace. Ale pak se vrátím na hřiště.“

V obličeji se jí objevil zklamaný výraz.

Napřímil jsem se, jelikož mi bylo jasné, že nemůžu podlehnout těm jejím štěněcím očím.

„Myslím, že už bys neměl hrát, Johnny.“

„Ale já budu hrát, mami,“ odpověděl jsem tiše.

„Ne.“

„Ano, mami.“

„Johnny, prosím.“

„Budu hrát.“

„Nesnesu pomyšlení, že se ti zase něco stane.“

„Mami, tohle je to, co chci v životě dělat,“ vysvětlil jsem jí a snažil se v hlase zachovat jemný tón. „Vím, že by sis to pro mě nevybrala, ale já si to zvolil sám, chápeš? Už jsem v pořádku, mami. Víc než v pořádku. Musím to udělat. Nemůžu nehrát, protože se bojíš, že se mi něco stane.“ Pokrčil jsem rameny. „Tohle by se mohlo stát, i kdybych přecházel přes silnici.“

„Ale nestalo se ti to, když jsi přecházel přes silnici,“ namítla máma. „Každé nemocniční lůžko, na kterém jsi kdy ležel – a že jich bylo víc, než bych spočítala na prstech obou rukou –, bylo přímým důsledkem toho, že jsi hrál ragby.“ Zakroutila hlavou. „Nechápu, proč se tak strašně snažíš zranit.“

„Nemusíš to chápat,“ odpověděl jsem, jelikož mi bylo jasné, že nemá smysl se jí to pokoušet vysvětlit, když je odhodlaná zabránit mi v dalším hraní. „Jen mě musíš podpořit.“

„Co kdybys začal hrát golf?“ zavzlykala máma a sklopila hlavu do dlaní. „Golf ti vážně jde, miláčku. A co plavání nebo tenis?“

Natáhl jsem se k ní a poplácal ji po rameni. „Nezačnu, protože hraju ragby.“

„Bože, Johnny…“

„Jen mě podpoř, mami,“ řekl jsem ochraptěle. Napřímil jsem se a přitáhl si ji k sobě, abych ji nemotorně napůl objal. „A já ti slíbím, že na mě budeš pyšná.“

„Já už na tebe pyšná jsem, ty přerostlý pitomče.“ Popotáhla a utřela si slzy. „A nemá to nic společného s tím zatraceným ragby.“

„To rád slyším,“ zamumlal jsem. „Aspoň myslím…“

„Tak už dost s těmi pokusy rozplakat svoji mámu,“ řekla, přinutila se k úsměvu a postavila se. „A teď mi řekni, jak se cítíš.“

„Dobře,“ odpověděl jsem. Znovu jsem byl ostražitý. „Vždyť jsem ti to řekl před chvílí.“

„Emocionálně,“ upřesnila a znovu mi podstrčila tác s jídlem. „Chci vědět, co cítíš v srdci.“ Rozložila ubrousek, položila mi ho na klín a nalila mi z konvice šálek čaje. „Najez se, Johnny, zlato. Z břicha ti přece roste frantík.“

„Zjizvený,“ vysoukal jsem ze sebe a vzal do ruky vidličku. „Připadám si, kurva, citově zjizvený, mami.“

„Dej si pozor na jazyk,“ okřikla mě a uštědřila mi pohlavek levačkou, které jsem se většinu života vyhýbal jako čert kříži. „Vychovali jsme tě ke slušnosti, ne k tak nevymáchané hubě.“

Držel jsem jazyk za zuby, strčil si do pusy další ledový kus slaniny a zuřivě se rozžvýkal. „Hodný kluk,“ pochválila mě máma a rozcuchala mi vlasy.

Ježíšku na křížku, zachraň mě. Prosím, zachraň mě před touhle zatracenou ženskou…

„Jak se daří našemu pacientovi?“ ozval se najednou Gibsieho hlas a poskytl mi tolik potřebnou úlevu od mámy, která mě nenechala ani pořádně vydechnout.

„Dobře, kámo,“ odpověděl jsem a upřel oči na blonďatého idiota a svého nejlepšího kamaráda a parťáka už od dětství, který právě postával ve dveřích mého pokoje.

„Dobré ráno, Gerarde,“ pozdravila ho máma vesele. „Vyspal ses dobře, miláčku? Ráno jsem ti přede dveřmi nechala čisté oblečení –“ Máma se odmlčela, rychle si Gibsieho prohlédla a pak se souhlasně usmála. „Výborně, vidím, že jsi ho našel. Béžová se krásně hodí k tvojí pleti, chlapče.“

„Vyspal jsem se skvěle, moc děkuju, paní Kavanaghová,“ odpověděl se svatouškovským úsměvem. „Vy jste na mě tak hodná.“

Zakoulel jsem očima.

„No, nechám vás tu o samotě. Určitě si máte hodně co říct.“ Vtiskla mi polibek na temeno a vydala se ke dveřím, kde od Gibsieho dostala pusu na tvář. „Kdybyste mě potřebovali, budu v jídelně.“

„Já tu ženskou miluju,“ prohlásil Gibsie, jakmile máma odešla.

Přimhouřil jsem na něj oči. „Víš, že vidličkou můžeš taky někoho slušně zapíchnout…“

„Je tak zatraceně –“

„Jestli tu větu dokončíš, vypíchnu ti obě oči,“ varoval jsem ho a sevřel v ruce příbor jako zbraň.

Gibsie se jen zachechtal. „Jak se cítíš?“

„Jako by mě v pátek večer sejmul náklaďák,“ zabručel jsem a sklonil vidličku.

„Až tak dobře?“

„Nezačínej, Gibsi.“ Svěsil jsem ramena, vzal do ruky klobásu a zakousl se do ní. „Mám šílené bolesti a připadám si, jako bych už měsíc nespal. Dneska žádný humor nezvládnu.“

„No, aspoň máš pořád chuť k jídlu,“ poznamenal a prohlédl si obrovský talíř slaniny, klobás a toustů, kterými jsem se právě ládoval.

„Žádné poznámky,“ zabručel jsem. „Kvůli tomuhle jsem si nechal říznout do koulí.“ Polkl jsem plnou pusu klobásy a natáhl se pro další kus slaniny. „Ten tuk si zasloužím.“

Ušklíbl se. „Asi máš pravdu.“

„Jo,“ odtušil jsem. „Já vím.“

„Takže?“ zeptal se a prohlédl si mě se sotva zadržovaným vzrušením. „Řekl bys, že už jsi zase plně při smyslech?“

Pokrčil jsem rameny. „Bohužel.“

Gibsie přikývl. „A tvoje srdce?“

Přimhouřil jsem na něj oči. „Co s ním má být?“

„Nedělá dneska bum, bum, kurva, bum?“

„Ne,“ odpověděl jsem pomalu. Věděl jsem, že tím někam směřuje, ale netušil jsem kam. „Je v pohodě.“

„Výborně,“ odpověděl. „Protože toho mám tolik, že už asi vybouchnu. Úplně hořím nedočkavostí, kámo. Vážně, v noci z toho vzrušení ani nemůžu spát. Čekat na tebe, až se probereš z rauše, bylo jako čekat na Ježíška – a víš přece, jak moc miluju Vánoce, kapitáne.“

Do prdele.

„No tak.“ Mávl jsem rukou a pokynul mu, aby vešel dovnitř. „Ať už to máme za sebou.“

Gibsie, který zjevně nechtěl slyšet nic jiného, vtrhl do pokoje a nezastavil se, dokud neseděl v nohách mojí postele. Odkašlal si a řekl: „Než začnu, musím se tě zeptat, kde chceš, abychom ti uspořádali rozlučku se svobodou.“

Zůstal jsem na něj nechápavě zírat. „Cože?“

„Přemýšlel jsem o Kilkenny,“ vysvětlil lehkým tónem plným humoru. „Ale jestli to chceš mít blíž domů, mohli bychom to udělat v Killarney.“

„O čem to kurva mluvíš?“

„Zvláštní, že se ptáš zrovna na tohle.“ S úsměvem se usadil na moji postel a začal na mě chrlit víc kravin, než jsem dokázal pobrat. „Jsi zasnoubený nebo možná skoro zasnoubený. Nejsem si jistý, jak přesně to nazvat – i když podle sebe už jsi vlastně ženatý.“

Zůstal jsem na něj nechápavě zírat. „Cože?“

„Ach, kámo.“ Zaklonil hlavu a zasmál se. „Ty si to fakt nepamatuješ?“

„Stačí se na mě podívat.“ Položil jsem vidličku na talíř a ukázal si na obličej. „Vypadá tohle jako ksicht člověka, který je v obraze?“

Moje odpověď měla za výsledek jen to, že se rozesmál ještě víc. „To je super.“ Zazubil se a zjevně si náramně vychutnával moje rozladění. „Všechno to čekání stálo za to. Tohle je ten nejlepší den v mém životě.“

„Vysvětli mi to, Gibsi,“ vyštěkl jsem na něj rozrušeně. „Hned – než ti zapíchnu do ruky nějakou z těchhle pitomých jehel.“

„Shannon.“ Zachechtal se. „V pátek večer se za tebou stavila.“

„Jo, já vím,“ zavrčel jsem a promnul si čelo. „To si pamatuju.“

„A pamatuješ si, cos jí říkal?“ zeptal se a v očích se mu objevil lišácký výraz. „Jí a každému, kdo se na tebe byť jen podíval?“

„Ne,“ ucedil jsem. „Všechno z té noci mám jako v mlze.“ Vzpomínal jsem si jen na malé úseky sobotního rána. Ty, ve kterých jsem se k Shannon choval jako naprostý kretén. Nechal jsem se přemoct svojí pýchou a poslal ji pryč. Pak jsem se sesypal, zpanikařil a pořád se dožadoval, aby mě odvezli domů. Bolelo mě to tak moc, že jsem dostal tolik léků, kolik bylo potřeba, aby mě uspaly. „Co jsem udělal?“

„Nejde o to, co jsi udělal,“ odfrkl si. „Jde o to, cos jí řekl.“

„Gibsi, přísahám bohu, že jestli mi neřekneš, co se stalo –“

„Kámo, řekl jsi jí, že ji miluješ.“ Zařehtal se a plácl se rukou do stehna. „Těsně předtím než jsi ji poprosil, aby s tebou měla děti.“

Vytřeštil jsem na něj oči. „Ne!“

Usmál se na mě ještě víc zeširoka. „Ale ano!“

„Ježíšikriste, Gibsi,“ zasyčel jsem a hlas mi vystoupal nezvykle vysoko. „Proč jsi mě nezastavil?“

„Protože to bylo skvělé.“ Se smíchem dodal: „Myslel jsem, že ji donutíš něco podepsat. Fakt jsi na tom trval.“

Sklopil jsem hlavu do dlaní. „Co to se mnou kurva je?“

„Nemám ponětí,“ zasmál se Gibs. „Ale kdybych si měl vsadit, řekl bych, že ses s ní podělil o svoje skutečné pocity.“

„O čem to mluvíš?“ upřel jsem na něj zděšený pohled. „Já přece sakra žádné děti nechci.“

Gibsie na mě mrkl. „Tehdy to tak nevypadalo.“

„Nech toho,“ zabručel jsem a potlačil zachvění. „Víš, že žádné nechci.“

„Prosil jsi ji na kolenou.“

Spadla mi brada. „Neprosil.“

„Shannon, prosím, měj se mnou děti!“ napodobil mě. „Prosím tě, Shannon, dej mi dítě a dotkni se mého péra –“

„Přestaň,“ zarazil jsem ho. „Prosím. Už nic neříkej.“

„Řekl jsi sestřičce, že je to tvoje žena,“ vetřel mi do rány další sůl. „Vyprávěl jsi mámě, jak pěkné má Shannon kozy a jak se nemůžeš dočkat, až ji ošu–“

„Ježíšikriste,“ vydechl jsem a utnul ho dřív, než mi mohl zničit život ještě víc. „Proto se mi vyhýbá, co?“ zeptal jsem se zděšeně. „Nejspíš si myslí, že se ji při první dostupné příležitosti pokusím rovnou oplodnit.“

„No, péro ti už funguje,“ přisadil si Gibsie, který si zjevně užíval moje utrpení. „Další malý střípek informace, o který ses s ní rozhodl podělil, ty kanče.“

Není divu, že mi Joey nebral telefon. Jestli mu Shannon prozradila byť jen půlku toho, co jsem jí zjevně navykládal, nepochyboval jsem, že na mě bude čekat v Ballylagginu s touhou po pomstě a nabitou brokovnicí.

„Jsem fakt v prdeli,“ vysoukal jsem ze sebe a znovu sklopil hlavu.

„Neboj.“ Gibsie mě poplácal po rameni a dodal: „Ona tě přece taky miluje. V pátek večer ti to řekla.“

Hlasitě jsem zasténal a v nejhlubších zákoutích duše jsem pocítil stud. „Protože jsem ji k tomu donutil.“

„Ne, protože tě jednoduše taky miluje,“ opravil mě.

„O tom pochybuju,“ zabručel jsem. „Fakt pochybuju, kámo.“

„Poslyš, Johnny, řeknu ti to na rovinu, kámo,“ dodal Gibsie o něco vážnějším tónem. „Celé měsíce jsi o svých citech lhal sobě i všem ostatním. Bylo toho na tebe moc. Všechna ta nahromaděná frustrace z tebe musela dřív nebo později ven.“ Pokrčil rameny a dodal: „Anestezie a morfium tomu jen napomohly – donutily tě přiznat barvu.“

„O svých pocitech nelžu,“ zapřel jsem. Věděl jsem, že je to zbytečné, ale měl jsem pocit, že se potřebuju něčeho chytit. „Nic z toho jsem nemyslel vážně.“

Gibsie na mě zvedl obočí. „Přestaň mě tu lakovat.“

Odevzdaně jsem svěsil ramena. „Tak jo, fajn, myslel jsem to vážně. Už jsi spokojený?“

„A co ty?“ zeptal se bez jediného mrknutí.

„Co já?“

„Jsi šťastný?“

„Ne, nejsem šťastný, Gibsi.“ Zpražil jsem ho pohledem. „Jen se na mě podívej,“ poručil jsem mu a pro zdůraznění jsem se plácl do hrudi. „Jsem podělaný strachy!“

„Kvůli svému péru?“

„Svému péru, svým koulím, té holce, hře…“ Odmlčel jsem se a přerývaně vydechl. „Asi se z toho kurva zblázním.“ Odstrčil jsem od sebe tác, svalil se na polštáře a vzdychl. „A bojím se.“

„To chápu,“ souhlasil. „Ale zase se uzdravíš…“

„O ni,“ zopakoval jsem se zmučeným zavrčením. „Bojím se o ni, Gibsi.“

„Proč?“

„Včera večer mi něco řekla,“ přiznal jsem ztraceně. „Ale nemůžu si vzpomenout co.“ Prohrábl jsem si rukou vlasy a rozhodl se svěřit svému nejlepšímu kamarádovi se svými pochybnostmi. „Nějak to souviselo s jejím tátou, kámo.“ Zachmuřil jsem se a pokusil se vzpomenout si, ale pořád mi to unikalo. Frustrovaně jsem si povzdechl. „Myslím, že…“ Zarazil jsem se a stiskl si kořen nosu, protože jsem věděl, že jakmile to jednou řeknu, už to nebudu moct vzít zpátky.

„Co si myslíš?“ pobídl mě Gibsie.

„Tohle zůstane mezi námi,“ varoval jsem ho.

Přikývl. „Můžeš se spolehnout, kámo.“

Znovu jsem si povzdechl, napřímil se a oběma rukama si odhrnul vlasy. Byl jsem celý neklidný a nesvůj. „Něco jsem viděl,“ spustil jsem pomalu. Pozorně jsem ho sledoval a snažil se rozhodnout, jestli mu můžu věřit. I když jsem věděl, že o to se bát nemusím.

„Myslíš ducha?“

„Jdi do prdele!“

„Dobře, dobře, omlouvám se,“ řekl a zvážněl. „Tak mi o tom pověz.“

Přísně jsem se na něj zadíval a počkal, dokud z jeho tváře nezmizí poslední zbytky pobavení. Pak jsem pokračoval. „Na ní.“

Nechápavě svraštil čelo. „Na ní?“

Spustil jsem ruce do klína a neklidně sebou trhl. „Na jejím těle.“ Provinile jsem k němu vzhlédl a vyhrkl: „Všiml jsem si příliš mnoha věcí, které se staly tolikrát a vypadaly moc podezřele na to, aby se daly vysvětlit jako důsledek nějaké nehody.“

Gibsie přimhouřil oči a došlo mu to. „Věcí jako modřin?“

Pomalu jsem přikývl.

„Kde?“

„Úplně všude.“ Ztrápeně jsem si povzdechl. „Měla je po celém těle, Gibsi.“

„Do prdele.“

„Nejdřív jsem si myslel, že ji zase někdo šikanuje…“ Odmlčel jsem se a poškrábal se na nose. Připadal jsem si jako hajzl za to, že to někomu říkám, ale užíralo mě to. „Na Ballylagginské to neměla vůbec lehké, Gibsi. Fakt kurevsky špatné, kámo. Tak jsem se o to postaral – nebo jsem si to aspoň myslel, ale…“

„Ale?“

„Ale vím, že je v tom ještě něco dalšího, Gibsi. Je mi jasné, že zním jako blázen, ale nevymýšlím si to. Vím, že jí někdo ubližuje. Vzpomínám si, že mi jednou něco naznačila,“ vyhrkl jsem, rozzuřený sám na sebe za to, že jsem skoro zapomněl na klíčový kousek skládačky. V hloubi duše jsem celou dobu věděl, že mi uniká něco opravdu důležitého. „Ale teď si myslím, že jsem na to přišel.“

„Opravdu?“ zeptal se Gibsie. Zněl vážněji, než jsem u něj kdy slyšel. „Víš, jak se jmenuje?“

Pomalu jsem přikývl, podíval se mu do očí a němě ho poprosil, aby mě neodsoudil za to, co se chystám říct. Bylo riziko, že se pletu – obrovské, kolosální riziko velké jako Grand Canyon. Na druhou stranu jsem si tím byl celkem jistý a její bezpečí za to riziko stálo.

„Myslím, že je to její táta, Gibsi.“ Nejistě jsem polkl, podíval se svému nejlepšímu kamarádovi přímo do očí a dodal: „Myslím, že ji týrá její otec.“

Vždycky jsem měl talent na matematiku a společným jmenovatelem každého problému, který jsem se kdy snažil vyřešit v souvislosti s Shannon Lynchovou, byl její otec.

Řekla můj táta. Řekla mi to. Byl jsem si tím jistý.

Prozradila mi něco o tom svém zatraceném otci. Jen jsem nevěděl jistě co.

Několik dní jsem se v duchu vracel ke každému rozhovoru, který jsem s ní měl, a snažil se přijít na něco, co mi unikalo.

Ať jsem dělal, co jsem dělal – ať jsem o tom přemýšlel sebevíc, v myšlenkách jsem se neustále vracel k onomu prvnímu dni – našemu rozhovoru, kdy si jen napůl uvědomovala, co říká:

„Tady.“ Přejel jsem prstem po starém znaménku. „Odkud to máš?“

„Od táty,“ odpověděla a těžce vydechla.

„Táta mě zabije,“ vysoukala ze sebe a sevřela do ruky potrhanou sukni. „Mám úplně zničenou uniformu,“ zasténala a pak sebou trhla. „Johnny. Johnny. Johnny. Tohle je fakt zlé…“

„Co?“ naléhal jsem na ni. „Co je zlé?“

„Můj táta,“ zašeptala.

Kdybych se teď pletl – a bylo velké riziko, že ano –, nikdy by mi to neodpustila. Bylo mi jasné, že už teď mě kvůli mému chování musí nenávidět, ale obvinit jejího otce z toho, že ji týrá, by pro nás byl poslední hřebík do rakve.

U ní sis to už nejspíš taky podělal, kámo…

Kurva.

Přicházel jsem o rozum a můj mozek spřádal ty nejzvrácenější, nejodpornější, nejnechutnější a nejnelidštější, drogami podnícené myšlenky.

Ubližoval Shannon její otec? Týral ji? Měl jsem pravdu?

Nebo jsem si jen vymyslel něco směšného? Styděl jsem se za svoje vlastní myšlenky, ale už jsem je měl v hlavě. Byly hlasité, nedaly se potlačit a přiváděly mě k šílenství.

Shannonina otce jsem nikdy neviděl, ale jsem si jistý, že její bratr nebo matka by se do toho určitě nějak vložili. Její matku jsem jednou potkal; uznávám, že to nebylo zrovna nejpřátelštější setkání, ale přišlo mi, že svoji dceru opravdu miluje.

Vypadala dobře. Byla zdravá a těhotná. Shannonin bratr byl silný a měl dobrou kondičku. Její další bratři byli ještě malí.

Takže už zbýval jen její otec.

„Kurva.“ Gibsie zakroutil hlavou. „To je velké obvinění, kámo.“

„Já vím,“ zaúpěl jsem. Byl jsem znechucený sám sebou. „Je mi jasné, že jestli se pletu, měl bych si za to nakopat zadek, ale já prostě…“ Zakroutil jsem hlavou a zaťal ruce v pěst. „Nemůžu to vypudit z hlavy. Myslím, že to byl ten hlavní problém,“ dodal jsem. „Proč jsem se celý víkend choval jako magor. Chtěl jsem se vrátit domů a k ní, Gibsi. Protože se o ni bojím.“ Bezmocně jsem pokrčil rameny. „Vím, že si to možná celé jenom vymýšlím, ale nemůžu to nechat jen tak být, Gibsi. Nemůžu to ignorovat nebo předstírat, že se nic neděje. Někdo jí ubližuje a já tu nehodlám jen tak sedět a nic nedělat.“ Přerývaně jsem vydechl. „Je pro mě moc důležitá na to, abych to zametl pod koberec. A i kdybych se mýlil, stojí za to si to ověřit, ne? Jen bych tím dělal správnou věc, nemyslíš?“

„Dej mi chvilku, abych to zpracoval.“ Gibsie se předklonil a přitiskl si prsty ke spánkům. „Je toho na mě moc, kámo.“

To mě vůbec nepřekvapovalo.

Už jsem ale dál nedokázal sedět v klidu. Na jednu stranu mě všechno šíleně bolelo, ale myšlenky, které se mi honily v hlavě, byly ještě horší. Sužovaly mě tak moc, až se ze mě stal uzlíček nervů a úzkosti.

Něco nebylo v pořádku. Cítil jsem to.

„Musím odsud vypadnout,“ prohlásil jsem a nechtěl čekat, až to všechno zpracuje. „Myslím to vážně, Gibsi. Musíš mě odsud dostat, kámo. Musím jet domů a zkontrolovat ji.“

„Nemůžeš jen tak odejít z nemocnice,“ zarazil mě Gibsie a zpražil mě pohledem. „Kriste, Johnny, vždyť bez pomoci neuděláš ani krok. Jak tě mám propašovat až do Corku, ty osle? Pod svetrem, sakra, nebo jak?“

„Shannon se něco stalo, Gibsi,“ vyhrkl jsem a cítil, jak se mi rozbušilo srdce. „Cítím to v kostech.“

„Počkej chvilku, mám nápad –“ Gibsie se odmlčel, vytáhl z kapsy telefon a stiskl pár tlačítek. Pak ho zapnul na reproduktor a položil mobil na postel mezi nás.

„Haló?“ Po třech krátkých zazvoněních se z telefonu ozval Claiřin hlas.

„Clairinko,“ odpověděl Gibsie. Když jsem otevřel pusu, abych se ho zeptal, co to sakra dělá, vztáhl ke mně ruku a naznačil mi, abych byl zticha.

„Gerarde.“ V jejím hlase zazněla úleva. „Jsi v pořádku? Jak je Johnnymu?“

Gibs ze mě nespustil oči, ignoroval její otázky a místo toho se zeptal: „Proč jsi mi to neřekla?“

„C-co jsem ti měla říct?“ zeptala se Claire znepokojeně.

„To o Shannonině otci.“

„Co to kurva!“ zaúpěl jsem tiše. Měl jsem chuť ho okamžitě zabít.

„Počkej,“ řekl tiše a zvedl ruku, aby mě zarazil. „Věř mi.“

„O čem to m-mluvíš?“ ozvala se Claiřina váhavá odpověď.

„Víš přesně, o čem mluvím,“ blafoval dál a přitiskl mi dlaň na ústa, aby mě umlčel.

„Řekla to Johnnymu, viď?“ zavzlykala Claire. „Ach bože, a on to vykvákal tobě.“

Měl jsem pocit, jako by se mi zastavilo srdce. Zhroutil se mi celý svět. Měl jsem pravdu. Měl jsem kurva pravdu!

„Jo, řekla mu to,“ odpověděl Gibsie rozzuřeně. „Ale zajímalo by mě, proč jsi to nikomu neřekla ty, Claire?“

„Nebyla jsem si tím jistá,“ namítla rychle. Zněla zničeně. „Nikdy mi nic neprozradila, ale všechny ty modřiny… věděla jsem, že jí něco dělá. Měla jsem strach, Gerarde. Bála jsem se o ni, chápeš?“

V tu chvíli jsem si najednou vzpomněl.

„Kdo ti ubližuje, zlato? Já se o to postarám.“

„To je tajemství.“

„Nikomu to neřeknu.“

„Můj táta.“

Instinktivně jsem z nočního stolku sebral telefon a strhl ze sebe peřinu. Vyklouzl jsem z postele a s už vytočeným číslem záchranky jsem se dokulhal ke dveřím od koupelny.

„Johnny, co to děláš, kámo?“ zavolal za mnou Gibsie.

„Správnou věc,“ zasyčel jsem rozzuřeně.

„Neměli bychom si nejdřív promluvit s tvým tátou?“ zeptal se. Slezl z postele a přistoupil ke mně. „Je to advokát, kámo, a my nevíme, co –“

Zvedl jsem ruku, abych Gibse zarazil, přitiskl si telefon k uchu a soustředil se na hlas operátora. „Záchranná služba, tísňová linka, dobrý den.“

„Moje holka je v nebezpečí,“ zasyčel jsem a zoufale se pokusil ovládnout emoce. „Je jí teprve šestnáct. Je nezletilá a potřebuje vaši pomoc. Bydlí v Elk’s Terrace v Ballylagginu v hrabství Cork, jasné? Máte to? Elk’s Terrace 95. Je vážně moc drobná, jasné? Opravdu malinká. Nemůže se bránit a já se k ní nedostanu –“ Roztřesený od hlavy až k patě jsem přitiskl čelo k chladným dlaždicím v koupelně, zatnul zuby a zavrčel: „Potřebuju, abyste k ní okamžitě někoho poslali, protože ji týrá její zkurvený otec.“

„No,“ ozval se ode dveří koupelny Gibsieho zachmuřený hlas, jakmile jsem hovor ukončil. Složil ruce na prsou a souhlasně přikývl. „Ty jsi úplné tornádo.“

„Kriste, Gibsi.“ Přerývaně jsem vydechl, přitiskl si patu ruky k čelu a zasyčel: „Jak to, že jsem si to nikdy neuvědomil?“

„Upřímně, kámo, jak jsi to měl vědět?“ povzdechl si Gibsie. „Podívej se na svoje rodiče, Johnny. Sakra, vsadil bych se, že na tebe John nikdy ani nevztáhl ruku.“

V tom měl pravdu.

„Přesně tak,“ dodal Gibsie, jako by mi četl myšlenky. „Je těžké si představit, že se něco takového může dít, když je to pro tebe tak neobvyklé, že to ani nedokážeš pochopit.“

„Vůbec mi to nedošlo,“ vyrazil jsem ze sebe a zápasil s obrovským přívalem viny, který se ve mně zvedl. „Prostě… mě to nikdy nenapadlo.“

„Poslyš, napsal jsem tvému tátovi,“ řekl mi. „Už je na cestě sem, Johnny. Pomůže nám.“

„To je dobře,“ odpověděl jsem přiškrceně, zatímco jsem se snažil popadnout dech a zpracovat to. „Budu potřebovat, aby mě zastupoval, až mě zatknou za vraždu.“

„Myslíš, že mě bude zastupovat taky?“ zeptal se Gibsie. Pokrčil rameny a dodal: „Když lezeš do pekla, vždycky se hodí vzít s sebou parťáka.“

5

Jsem taky tvůj bratr

SHANNON

Když jsem otevřela oči, jako první na moje smysly zaútočilo slunce, které sem pronikalo skrz okno. Mísilo se se zvukem pípajících monitorů a zároveň mi něco pulzovalo v hlavě.

Bum. Bum. Bum.

Zmateně jsem se rozhlédla po Johnnym, ale nikde jsem ho neviděla.

Nebyl tu.

V panice jsem poklepala na matraci a zakroutila hlavou ze strany na stranu, abych našla pana a paní Kavanaghovy nebo Gibsieho.

„Počkej – počkej, to nic.“ Za ruku mě vzala něčí velká tlapa. „Jsem tady.“

„Joe?“ zasípala jsem úzkostlivě a cítila, jak mi srdce buší rychlostí sto mil za hodinu, zatímco jsem se svého bratra zoufale snažila najít. „Joe?“

„Šššš, uklidni se,“ odpověděl mi povědomý mužský hlas. „Jsem tady, Shannon.“

Ignorovala jsem ho, zakroutila hlavou a natáhla se po trubičkách v nose. „Joey?“ vyhrkla jsem. Můj hlas zněl jako chraptivý šepot. Vytrhla jsem si hadičky z nosu, zhluboka se nadechla a zalapala po drahocenném vzduchu, který můj mozek vyžadoval. Jakmile jsem to udělala, celým hrudníkem mi projela bolest. Vykřikla jsem a automaticky se chytla za bok.

Za obvázaný bok?

Překvapeně jsem zatáhla za košili, do které jsem byla zahalená, a upřela pohled na obvaz mezi levou stranou hrudního koše a prsem. Co se to se mnou sakra stalo? „Bože, Joey –“

„Jen klid.“ Ruka se pohnula, aby mi zvedla bradu, ale já zavřela oči. Zmocnil se mě šílený strach a připadala jsem si, jako bych se hrůzou proměnila v kámen. „Hezky pomalu se nadechni.“

Uvolni se, dotýká se tě jemně, uvědomila jsem si opožděně. Už jsem si nemohla být ničím jistá.

Pokusila jsem se ovládnout a nedopustit, aby mě pohltila panika. Krátce a pomalu jsem se několikrát nadechla. Když mě začala pálit celá hruď, trhla jsem sebou. Hlava mi pulzovala tak moc, až jsem měla pocit, že mi praskne. Zvedla jsem volnou ruku a sáhla si na čelo. Jakmile jsem se dotkla něčeho, co připomínalo gázu, celá jsem ztuhla.

A pak jsem si vzpomněla.

Táta.

Srdce se mi sevřelo hrůzou a nevyzpytatelně se mi zrychlil tep. Hlavu mi okamžitě zaplnily vzpomínky na to, jak táta bil mě, Joeyho, Tadhga a jak ubližoval i mámě.

Byl tady? Byl někde poblíž? Bude na mě naštvaný?

„To nic,“ pokračoval hlas něžným a konejšivým tónem. „Jsi v nemocnici, ale už jsi v bezpečí, ano? Nikdo už ti neublíží.“

Už jsem v bezpečí.

Měla jsem chuť se tomu prázdnému slibu zasmát.

Neochotně jsem otevřela oči a jen zůstala ležet na místě. Chladně a nepřístupně jsem upřela pohled na muže, který na mě shlížel.

„Ahoj, maličká,“ pozdravil mě známý hlas, vřelý jako nádherná vzpomínka. „Dlouho jsme se neviděli.“

Neodpověděla jsem. Nemohla jsem. Jen jsem na něj nepřestala upírat zrak.

Přerývaně vydechl, pustil moji bradu a znovu se natáhl po mojí ruce. Rychle jsem mu ji vytrhla. Nechtěla jsem, aby se mě dotýkal.

„Kde je Joey?“ zeptala jsem se, když jsem konečně zase našla hlas. Nezněl vůbec jako můj. Byl nakřáplý a chraplavý, ale dokázala jsem to ze sebe vysoukat, takže jsem pokračovala. „Chci mluvit s Joeym.“ Potřebovala jsem vědět, co říct, kdyby se mě někdo zeptal, co se stalo. Nevěděla jsem, jakou historku si vymyslíme. „Je tady?“ Odkopla jsem ze sebe přikrývku, která mě poutala k posteli, a vyškrábala se nahoru, dokud jsem se zády nedotkla kovového čela postele. Znovu jsem se bolestivě nadechla. Ignorovala jsem pálení v hrudi a ostražitě se rozhlédla po světlé místnosti. „Nutně si musím promluvit s Joeym, prosím.“

„Shannon, měla by ses uklidnit –“

„Potřebuju Joeyho,“ vyhrkla jsem, a když se mě pokusil dotknout, ucukla jsem před ním.

„Jsem tady s tebou, Shannon.“ Jeho modré oči – tak podobné těm mým – mě prosily, abych něco pochopila. Něco, co nikdy pochopit nedokážu. „Vrátím se domů. Už napořád.“

„To je mi jedno,“ řekla jsem lhostejným hlasem a pokusila se potlačit úzkost. „Potřebuju tady svého bratra.“

„Já jsem taky tvůj bratr,“ namítl smutně.

„Ne.“ Zakroutila jsem hlavou a odmítla ho. „Nechal jsi nás v tom. Nejsi můj –“

„Shan!“ K uším mi najednou dolehl Joeyho hlas, následovaný zvukem hlasitě zabouchnutých dveří. „Říkal jsem ti, ať se od ní držíš dál.“ Joey vpadl do místnosti jako blesk z čistého nebe, odstrčil Darrena stranou a posadil se na okraj mého lůžka. „Před chvilkou se vzbudila, ty kreténe,“ dodal. Když bral do ruky přikrývku ležící kolem mých holých nohou a zakrýval je, neklidně mu poskakovala kolena. „Poslední, co potřebuje, je další drama, ksakru.“

„Joe.“ Samovolně jsem k němu vztáhla ruce a chytla ho za třesoucí se paži. „Co se stalo?“

Jakmile jsem se mu konečně podívala do tváře, bolestně jsem vzlykla. Kůži pod očima měl černou a modrou, jeho nos byl zjevně opět zlomený a spodní ret měl rozbitý a oteklý.

„Bože, Joe.“ Natáhla jsem k němu ruku a odhrnula mu vlasy z obličeje. Naskytl se mi pohled na krví podlité oči s tak rozšířenými zorničkami, až téměř nebyly vidět jeho zelené duhovky. Zachvátil mě strach. Věděla jsem, co ty krví podlité a téměř černé oči znamenají. Tátův výprask za ně nemohl. Bylo za tím něco mnohem horšího – něco, čeho už jsem si myslela, že loni nechal. „Řekni mi, že jsi ne–“

„S tím si nedělej starosti,“ přerušil mě rychle chraplavým tónem. Chytil mě za ruku a položil mi ji zpátky na klín. „Jsem v pohodě.“

Ne, nebyl v pohodě. Byl sjetý.

„Nic mi není, Shannon,“ zopakoval Joey a věnoval mi pohled, který mi říkal, abych to nechala plavat.

Sevřela jsem ruce a mlčky polkla asi milion otázek, na které jsem neznala odpověď. „Co se stalo?“

„Dostala ses z toho,“ řekl Joey, otočil se ke mně čelem a věnoval mi plnou pozornost. „Dva dny to s tebou bylo dost na hraně. Doktoři ti dali něco, aby ti mohli zavést…,“ odmlčel se a rozechvěle rozhodil ruce. „Ty –“ Prohrábl si vlasy, zakroutil hlavou a luskl prsty. „Kurva, nemůžu si vzpomenout, jak se tomu říká.“

„V sobotu večer tě přivezli do nemocnice,“ vysvětlil mi Darren mnohem souvisleji. „Dneska je úterý, Shannon. Pár dní ses střídavě probouzela a zase upadala do bezvědomí.“

„Jo, až na to, že jsem to byl já,“ zavrčel Joey a celý ztuhl. „Přivezl jsem ji sem já. Kdes byl kurva ty, maminčin mazánku?“

„Mělas těžký otřes mozku a traumatický pneumotorax,“ pokračoval Darren a ignoroval Joeyho poznámky. „Když tě sem přivezli, bylas pěkně potlučená. Na obličeji ti zašili řeznou ránu a obvázali pohmožděná žebra.“

„Pohmožděná žebra,“ ušklíbl se Joey posměšně. „Probuď se, Darrene. Je pohmožděná úplně všude!“

„Co to s tebou sakra je, Joey?“ zeptal se Darren a přimhouřil na mého bratra oči. „Jsi sjetý? To proto se tak chováš? Něco sis vzal?“

„Jo, vzal,“ odsekl mu Joey a vztekle se obrátil na Darrena. „A taky dostal. Hodně výprasků, kreténe.“

„Uklidni se, Joe.“ Znepokojeně jsem vzala Joeyho za ruku, abych ho uklidnila. Pak jsem se podívala na Darrena. „Co je to traumatický pneumotorax?“

„To, co se ti stalo, když tě ten hajzl kopl tak silně, až ti zkolabovala plíce,“ vysvětlil mi Joey vztekle. „Což znamená, že ti museli do těla strčit zasranou trubku, aby ti pomohli dýchat.“

„Ach bože.“ V panice jsem shlédla na svoje tělo a zakňučela. „Jak to vypadá?“ Přiložila jsem třesoucí se ruku na ránu. „Je to se mnou zlé?“

„Není to tak vážné,“ pokusil se mě utěšit Darren. „Nepotřebovalas operaci. Podařilo se jim uvolnit tlak a pomoct ti dýchat tím, že ti zavedli malou hadičku do –“

„Není to tak vážné?“ přerušil ho Joey. „Děláš si ze mě kurva srandu?“

„Joey,“ zavrčel Darren. „Uklidni se.“

„Mám tam díru?“ vysoukala jsem ze sebe a nahlédla si pod košili. „Je to pořád ve mně?“

„Ne, Shannon,“ pokusil se mě uklidnit Darren. „Včera ráno ti ji vyndali. Udělali ti rentgen hrudníku a CT vyšetření. Všechno vypadá dobře, neboj.“

Otupěle jsem přikývla.

„Ale pár týdnů tě to bude bolet,“ dodal s úšklebkem. „A dostáváš antibiotika, aby zabránili infekci.“ Darren zakroutil hlavou a dodal: „Sestřičky ti všechno vysvětlí líp než já.“

„Myslíš?“ dloubl si do něj Joey. „Já měl za to, že ti jde všechno nejlíp.“

„Ať už ti na bolest předepsali cokoli, musí to přestat,“ zavrčel Darren a zpražil Joeyho pohledem. „Už ti nedovolím to brát.“

Joey se zasmál. „Paralen?“

„To ti tak věřím,“ odsekl Darren vyrovnaným tónem.

„Proč jsi tady?“ vyhrkla jsem. V hrudi se mi usadila panika.

„Jsem tu, abych ti pomohl, Shannon,“ odpověděl Darren. „Abych se o tebe postaral – o vás všechny.“ Zabloudil pohledem k Joeymu a povzdechl si. „Dokonce i o tebe.“

„Já od tebe nic nechci,“ vyštěkl na něj Joey.

„Proč?“ Sepjala jsem ruce, pomalu vydechla a pokračovala: „Jak ses dozvěděl, co se stalo?“

„Volala mu máma,“ odpověděl Joey a vrhl Darrenovým směrem další nenávistný pohled. „Ta mrcha na toho kreténa zjevně celou dobu měla číslo.“ Z jeho tónu čišel jedovatý sarkasmus. „Celou dobu nám lhali, Shan. Jen si to představ.“

Darren zmučeně zasténal. „No tak, Joey, to neříkej.“ Svraštil obočí a dodal: „Navíc teď mluvíš o naší matce –“

„O naší matce?“ Joey se suše zasmál a naprázdno zhoupl nohama. „My nějakou máme? Kurva, a to jsem si myslel, že matky jsou mytické bytosti jako jednorožci. Až doteď jsem si byl jistý, že jsem nikdy žádnou naživo nepotkal.“

„Celou tu dobu jsi s ní byl v kontaktu?“ zašeptala jsem omráčeně. „Pět a půl roku?“

„Přesně tak,“ odpověděl Joey dřív, než to stihl udělat Darren. „Nemohl vzít do ruky telefon a zkontrolovat nás, ale byl v úzkém kontaktu s nejdražší máti.“

Darren zakroutil hlavou. „Měl by ses uklidnit, Joe. Tohle ti nepomáhá.“

„A ty by ses neměl vracet do našich životů a myslet si, že o nás můžeš rozhodovat,“ odsekl mu Joey a roztřásl se stěží potlačovaným vztekem. „Takhle to nefunguje. Nemáš právo nás opustit, Darrene, a pak nám zase vstoupit do života!“

Rozhodovat o nás? „O čem rozhodovat?“

„Nejdražší bratr si myslí, že teď tu velí on.“ Joey se postavil na nohy a jako divoké zvíře v kleci začal přecházet po malé místnosti. „Myslí si, že může jen tak odejít, na půl desetiletí nás opustit a pak se vrátit se svým nablýskaným autem a tlustou peněženkou a nastolit nám pravidla.“

Darren probodl našeho bratra pohledem. „To není fér, Joey.“

„Co jsi čekal, Darrene?“ Joey mu věnoval zlostný pohled. „Uvítací večírek? Balonky a dort? Vrátíš se zpátky a myslíš, že ti padneme k nohám, protože nás zachraňuješ?“ Zakroutil hlavou a ušklíbl se: „Zapomněls na nás. Opustils nás. Nechals nás s nimi. Takže co se týče mě, můžeš klidně zas zmizet. Já to zvládnu.“

„Nic nezvládneš, Joey,“ vyštěkl na něj Darren. „Jen se na ni podívej.“

„Nejdřív se podívej ty na sebe,“ odsekl mu Joey rozzuřeně. Zatleskal rukama a dodal: „Máš kurva pěkný oblek, Darrene. Sluší ti to. Jsi pěkně upravený a zjevně nehladovíš. Máš se jako prase v žitě.“ Naštvaně zvedl ruku, ukázal na sebe a pak i na mě. „Gratulujeme k úspěchu, velký brácho.“

„Tehdy mi bylo osmnáct,“ zašeptal Darren a prohrábl si rukou tmavé vlasy. „Už jsem to nemohl vydržet.“

„Jo, no, mně je taky osmnáct, kreténe,“ odsekl mu Joey nelítostně. „A víš co? Pochlapil jsem se a vydržel to. Zůstal jsem!“

„Tak to jsi silnější než já.“

„Nejsem silnější než ty,“ vyrazil ze sebe Joey zlomeným hlasem. „Jen mám náhodou svědomí.“

„Přestaňte!“ okřikla jsem je a chytla se za hlavu. „Prosím, přestaňte se hádat. Tohle nezvládnu.“

„Promiň.“ Darren si podrážděně prohrábl vlasy. „Můžeš se kvůli ní trochu zklidnit, Joey? Musíme jí to vysvětlit, a když se budeme jen hádat, ničemu nepomůžeme.“

Joey vycenil zuby a ukázal Darrenovi prostředníček, ale svůj názor si tentokrát nechal pro sebe.

„Táta už tu není, Shannon,“ vysvětlil mi Darren klidným tónem.

Zmocnila se mě emoce, která se podezřele podobala naději. „Opravdu?“

„Tím nechce říct, že umřel,“ opravil ho Joey. „Jen se schovává. To je velký rozdíl.“

S tím vzala moje naděje za své.

„Můžeš s tím přestat?“ zavrčel Darren.

„Co kdybys jí nedával falešnou naději?“ odsekl mu Joey naštvaně. „Z dlouhodobého hlediska jí to nebude k ničemu.“

„Zatím tu není,“ dodal Darren rychle a vrhl varovný pohled na Joeyho. „Policie ho najde a on zaplatí za to, co udělal. O to se postarám.“

„To určitě,“ ušklíbl se Joey. „Přispěchal nám na pomoc svatý Darren.“ Protáhl si krk ze strany na stranu a frustrovaně zabubnoval prsty o matraci. „Soudní systém v téhle zemi je k smíchu. To víme úplně všichni. I když ho najdou, nejspíš dostane podmíněný trest, plácnutí přes prsty a flašku whisky od sociálky za to, co si musel vytrpět. Jestli věříš něčemu jinému, jen si něco nalháváš.“

„Včera jsem byl s mámou u soudu, “ pokračoval Darren a ignoroval Joeyho poznámky. „Požádali jsme o to, aby proti němu byl vydán zákaz přibližování. Za tři týdny se má konat slyšení, kterého se má zúčastnit, ale zatím se k nám nesmí přiblížit. Nemůže vstoupit do domu ani navázat kontakt s kýmkoli z vás.“

„Měli by ho odsoudit za pokus o vraždu,“ zavrčel Joey.

„Souhlasím s tebou,“ odpověděl Darren. „Já ho chci taky dostat pryč, Joe. Nenávidím ho stejně jako ty.“

„To pochybuju,“ odfrkl si Joey. „Fakt moc.“

Darren si ztěžka povzdechl. „O co ti jde, Joe? Chceš soutěžit o to, kdo to měl těžší? Nebo dát tuhle rodinu zase do pořádku?“

„Žádná rodina neexistuje,“ namítl Joey jedovatě. „To ti asi ušlo.“

„Pořád jsme rodina,“ řekl Darren tiše. „A budeme silnější, když budeme držet spolu.“

„S ní,“ vysoukal ze sebe zoufale Joey. „Jen to dořekni,“ přikázal mu. „Budeme silnější s ní.“ Joey zakroutil hlavou a suše se zasmál. „To je fakt zkurvenej vtip.“

„Kde vůbec je?“ zeptala jsem se nervózně.

„Doma s prababičkou a tvými bratry.“

Sevřelo se mi srdce. „Proč?“

„Proč?“ Darren se zamračil. „Jak to myslíš, proč?“

„Myslím, proč je pořád tady?“ řekla jsem chraplavě a sevřela v pěst prostěradlo pod sebou.

„Konečně!“ vykřikl Joey a vztáhl ruce k nebesům. „Konečně to někdo pochopil!“

„Je stejně tak moc oběť jako kdokoli z nás,“ řekl Darren pomalu. „Já vím, že to teď tak necítíte, což naprosto chápu, ale musíte uznat, že si prošla –“

„To jsou jenom kecy,“ ušklíbl se Joey. „Kecy, Darrene! Ona není oběť. Je to prospěchářka. Dovolila mu to.“ Ukázal na mě. „Za to, že je Shannon teď tady, může stejně jako on.“

„No tak, Joey.“

„Ne.“ Joey jen zakroutil hlavou. „Když na ni vztáhl ruku poprvé, možná byla jeho oběť. Sakra, možná když to udělal ještě desetkrát. To jí musím nechat. Byla mladá a hloupá. Ale čtyřiadvacet let?“ Zakroutil hlavou. „Ne, ona za to taky může, Darrene. Taky v tom měla prsty.“

„Přemýšlel jsi někdy o tom, proč nás měla tolik? Proč s ním pořád měla děti? Proč nechtěla odejít?“ vyštěkl na něj Darren a zpražil nás oba pohledem. „Nebo proč to má v hlavě tak popletené? Napadlo tě někdy, že možná zůstala, protože se bála, že otec opravdu udělá to, čím jí vyhrožoval? Všichni jsme slyšeli, jak jí vtlouká do hlavy řeči typu: ,zabiju tebe i děti, jestli mě opustíš‘. Vždyť ji tím krmí už od patnácti! Proboha, strávil celých dvacet let tím, že se ji snažil zlomit a vyhrožoval jí, že jestli odejde, zabije ji!

Nemyslíš, že jí to mohlo poplést hlavu? Nenapadlo tě někdy, že s ním zůstala proti svojí vůli? Že s ním měla děti proti svojí vůli? Že ji znásilňoval, bil a psychicky týral do té míry, že ztratila jakýkoli kontakt s realitou? Měla mě, když jí bylo teprve patnáct – otěhotněla už ve čtrnácti!“ dodal. „Zamysli se nad tím. Musela být zatraceně vyděšená, když najednou musela začít žít s tou zrůdou. Nemá mámu ani tátu, kteří by jí pomohli. Jediné, co jí na celém tom zasraném světě zůstalo, byl on. Měla děti ještě jako dítě, a to ji zlomilo!“

„Nechci to slyšet,“ vyštěkl Joey. „Už nebudu poslouchat žádné výmluvy.“

„Přemýšlel někdy někdo z vás o tom, proč nás dobrovolně dala do péče?“ nepřestával na nás naléhat Darren. „Tak co?“

„Byla nemocná,“ vyhrkl Joey.

„Nebyla nemocná,“ zavrčel Darren. „Snažila se nás od něj dostat pryč. Snažila se nás zachránit před něčím, před čím nedokázala zachránit ani samu sebe.“

„Tak proč nás tam nenechala? Možná bychom tam měli nějakou šanci přežít.“

„Však víš proč,“ odsekl mu rozechvěle Darren. „Víš to!“ Několikrát se zhluboka nadechl, aby se uklidnil, a pak pokračoval: „Bála se, že se to stane i vám. Byla vyděšená a čekala Tadhga –“

„Takže nás kvůli tomu, že tě tam znásilnili, vzala zpátky domů, aby nás táta mučil?“ zeptal se Joey rozzuřeně. „Tohle si myslíš? Že dvě špatné věci dělají jednu dobrou? To je dost pitomá logika.“

„Joey!“ pokusila jsem se ho zarazit. „Nech už toho!“

„Je mi líto toho, co se mu stalo,“ řekl Joey a otřásl se. „Vážně mě moc mrzí, co tě potkalo, Darrene, opravdu. Ale potrestaní jsme za to byli my.“ Ukázal na nás oba. „My všichni.“

„To nic, Joe,“ vyhrkla jsem v zoufalé snaze ho utěšit. „Už to nech plavat.“

„To není žádné nic!“ ucedil. „Ježíšikriste, měl jsem vás z toho domu všechny odvést už před lety. Měl jsem to nahlásit. Bylo mi jasné, jak to dopadne –“ Zlomil se mu hlas a prudce se nadechl. „Ale kvůli vám jsem se bál a nevěděl, co si mám myslet!“ Zpražil Darrena pohledem. „To, co se ti stalo, mě děsilo tak moc, až jsem si myslel, že je lepší žít s ním než to, co nás čeká venku.“ Do zelených očí mu vhrkly slzy, ale rozmrkal je.

„Se svojí náhradní rodinou jsem prožil nejlepších šest měsíců života. A ona taky –“ Ukázal na mě. „Byli jsme u nich šťastní. Byli jsme v bezpečí! Ale ty a máma jste mě přesvědčili, že mě venku čeká jen nebezpečí a že doma je to lepší.“ Plácl se otevřenou dlaní do čela a zasyčel: „Bylo mi šest a vy jste mi tak zkurvili hlavu, že teď už nevěřím ničemu. Nevěřím ani vlastním instinktům.“

„Bál jsem se, že se to stane i tobě,“ zachraptěl Darren. „Myslel jsem, že dělám správnou věc. Snažil jsem se tě ochránit –“

„Tím, žes mě vyděsil k smrti! Přesvědčils mě, abych ti věřil, a pak jsi jen tak odešel!“ vykřikl Joey a zachvěl se od hlavy až k patě. „Přiměls mě, abych ti věřil! Když jsi zmizel a uvalil všechnu tu zodpovědnost na moje bedra, bylo mi teprve dvanáct. A pak jsem je na oplátku všechny děsil já! Říkal jsem jim ty samé věci jako ty mně. Naplňoval jsem je stejnými obavami a paranoií, protože nic jiného jsem neznal. A podívej se, jak jsme dopadli!“

„Je mi líto, že jsem vás tam nechal, Joe,“ zachvěl se Darren a sklopil hlavu. „Ale musel jsem odejít –“

„Jo, a mně je zase líto, že jsem ti věřil!“ Joey se prudce otřásl a zasyčel. „Ale stejnou chybu už neudělám.“

Nastalo dlouhé ticho, dokud Darren znovu nepromluvil. „Podívejte,“ řekl stroze, „nedokážu odpovědět na všechny otázky, ale vím, že se k naší matce nemůžu otočit zády.“

„Já ano,“ odsekl mu Joey. „Snadno.“

„Poprvé v životě se brání,“ ucedil Darren. „Snaží se pro nás udělat tu správnou věc. Není to špatný člověk – to víte oba. Je to jen vystrašená žena, která dopustila, aby za ni rozhodoval její strach.“

„Její strach nás málem zabil,“ odsekl mu Joey. „Moje sestra kvůli němu skončila v nemocnici.“

„Naše sestra skončila v nemocnici kvůli našemu otci,“ opravil ho Darren. „Nedovol vzteku, aby ti zatemnil mozek, Joey.“

„Na tohle nemám,“ zasyčel Joey a rozhodil ruce. „Vážně. Nehodlám poslouchat, jak ospravedlňuješ její důvody, proč dopustila všechno, co nám ten hajzl udělal.“

„Jen říkám, že to není černobílé,“ odpověděl Darren a pak se otočil zpátky ke mně. „Odpoledne se tu staví Gardaí, aby sepsali tvoji výpověď. Budeš potřebovat, aby u toho s tebou byla buď máma, nebo já.“

„Ne.“ Zmocnila se mě úzkost, která zadupala do země všechno, co ve mně bylo dobré a čisté, dokud ze mě nezbyl jen roztřesený uzlíček nervů. „Nic takového nechci.“

„To nic,“ řekl Darren jemně. „Promluvíme si o tom a nebudeš se muset ničeho bát.“

„Jestli chceš, můžou vyslechnout mě, Shan,“ vložil se do toho Joey. „Nemusíš vypovídat ty.“

„Poslední, co bys měl dělat, je být ve svém stavu v blízkosti Gardaí,“ zavrčel Darren. „Co sis vzal tentokrát? Zase jsi na –“

„Rád slyším, že tě tvoje mimořádné telefonáty s mámou udržely v obraze,“ vyštěkl na něj Joey. „Škoda že ti neřekla o našich skutečných problémech – i když počkat, nejspíš to udělala, ale ty jsi to rovnou vypustil z hlavy. Musí být fajn mít svědomí na vypínač. Selektivní paměť je určitě báječná věc.“

„Přestaňte s tím,“ zasténala jsem. „Prosím.“

„Za dveřmi už čeká sociální pracovnice,“ oznámil mi Darren, otočil se ke mně a Joeyho ignoroval. Zatáhl se za modrou kravatu a rozepnul si horní knoflík čisté bílé košile.

„Samozřejmě si s ní budeš muset promluvit o samotě, ale jakmile se všichni domluvíme, co řekneme, mělo by to být celkem jednoduché.“

„Co řekneme?“ Jakákoli špetka sebeovládání, která Joeymu zbyla, se vypařila v okamžiku, kdy ta slova vyšla z Darrenových úst. „Na to ti seru!“ Vyskočil na nohy a začal přecházet po místnosti. „Už žádné zatracené historky.“ Prohrábl si světlé vlasy, zatahal se za ně a zavrčel: „Už ne.“

„Nechci po vás, abyste lhali,“ odpověděl Darren. „Jen říkám, že musíme pomoct mámě –“

„Chceš po Shan, aby zamlčela pravdu,“ přerušil ho Joey. „Aby vynechala ty části příběhu, kdy máma kryla, co nám dělal. Kdy tam jen stála a přihlížela. Kdy do toho nezasáhla. Ale zamlčení pravdy je zkurvená lež.“

„Jestli chcete zůstat spolu, doporučuju vám, abyste mámu přijali a sžili se s tím, co řekneme policii,“ vyštěkl Darren, který se konečně nechal vytočit. „Jedině takhle zůstanete pohromadě, chápeš? Pokud nezůstane s námi – pokud proti ní pojmou jakékoli podezření a nebudou ji považovat za oběť domácího násilí, která pro svoje děti udělala to nejlepší –, Shannon, Ollie, Tadhg a Sean si rovnou můžou sbalit kufry. A bůhví, kam vás pošlou. Půjdete do jiných škol, nových domovů, budete si hledat nové přátele a znovu z vás bude někdo, koho nikdo nezná. Jestli chceš, aby to dopadlo takhle, klidně může být po tvém. Tak to ale nemusí skončit. Můžeme to společně zvládnout.“

„Já nemůžu.“ Joey došel k parapetu a uchopil ho takovou silou, až mě překvapilo, že ho nestrhl. „Tohle nesvedu,“ zamumlal si pro sebe. „Takhle už dál žít nemůžu.“

„Joe,“ vyhrkla jsem. „To nic –“

„Ne,“ zlomil se mu hlas. „Ne, Shan,“ zašeptal a zůstal ke mně zády. „Žádné nic to fakt není.“

„Máme ještě jeden problém,“ dodal Darren a přerušil hmatatelné napětí v pokoji.

Odtrhla jsem oči od Joeyho zad a podívala se zpátky na Darrena.

„Jaký?“

„Johnnyho Kavanagha.“

Joey zavrčel něco, co znělo jako souhlas.

„C-cože?“ Zakroutila jsem hlavou a potlačila obrovskou vlnu vzrušení, která mnou projela. „Co s tím má Johnny společného?“

„Ten hajzl na to přišel sám,“ zamumlal si Joey sám k sobě a pořád k nám zůstal stát zády. „Zřejmě není úplně jalovej.“

„Šlape nám na paty,“ potvrdil Darren zachmuřeně. „Neustále volá na policejní stanici. Od včerejška k nám kvůli němu vyjely čtyři policejní vozy.“

„C-cože?“ Silně jsem si stiskla spánky. V hlavě mi tepalo tak, až jsem si myslela, že už to nevydržím. „Jak se to dozvěděl?“

„Neboj, Shan. Je dobře, že to ví,“ ozval se Joey. „Už kvůli nim nemusíš lhát.“

„Můžeš už sakra držet hubu?“ vyštěkl na něj Darren. „Snažím se to napravit, a ty mi v tom nijak nepomáháš.“

„Protože se to napravit nedá,“ odsekl mu Joey. „Vím to já, ví to Shannon… Kriste, ví to dokonce i Sean, a to jsou mu teprve tři!“

„Nevím, co jsi svému příteli řekla, Shannon, ale musíš ho přimět, aby toho nechal,“ prohlásil Darren a obrátil svoji pozornost zpátky ke mně. „Vměšuje se do něčeho, o čem nic neví.“

„Nic jsem mu neřekla,“ zamumlala jsem. Při pomyšlení na Johnnyho se mi rozbušilo srdce. „A není to můj –“

„Jestli si myslíš, že jejího kluka umlčíš, pěkně ses přepočítal,“ odfrkl si Joey. „Ne každý skáče, jak pískáš, Darrene.“

„Joey, proboha, můžeš už přestat mluvit?“ zavrčel Darren. „Jestli tu nejsi, abys mi pomohl, běž domů.“

„Fajn, tak já půjdu,“ zasyčel Joey. „Tohohle se nehodlám účastnit.“ Otočil se a zpražil Darrena pohledem. „Jestli chceš těm dětem lhát a ještě víc je zničit tím, že jim tu ženskou vrátíš do života, posluž si. Já ti v tom zjevně nezabráním, ale v téhle hře už jsem jako pěšák skončil. Svůj čas už jsem si odseděl.“

„Tohle není žádná hra, Joey,“ zavrčel Darren. „Je to náš život.“

„V tom případě ho nechci,“ vysoukal ze sebe Joey se zrudlou tváří. „Jestli musíme žít takhle, už tady nechci být.“

„Joe –“

„Uvidíme se později, Shan,“ ucedil Joey a odšoural se ke dveřím. „Jdu pryč.“ Ztuhle jsem sledovala, jak Joey pochoduje ven a zabouchává za sebou dveře. Nechtěla jsem, aby odešel. Zůstat sama s Darrenem bylo to poslední, po čem jsem toužila. Ne proto, že bych se ho bála, ale protože jsem ho neznala. Teď už byl dospělý, a podle jeho značkového obleku a draze vypadajících hodinek to byl někdo, s kým jsem měla pramálo společného.

„Co vůbec děláš?“ zeptala jsem se, přestože jsem na sebe byla naštvaná za to, že jsem dopustila, aby mě přemohla zvědavost. Rukou se zavedenou kanylou jsem ukázala na jeho oblečení. „Jakou sis našel práci?“

Darren se opřel v židli a upřeně se na mě podíval. „Pracuju pro mezinárodní společnost v oboru počítačových technologií.“ Posunul se na židli a znovu si zatáhl za kravatu. „Jsem v jejich pobočce v Belfastu.“

„Tak tam jsi celou tu dobu byl?“ zeptala jsem se a potlačila v sobě bolest. „Jen šest hodin autem od nás?“

„Ano.“ Pomalu přikývl, ale pak se zarazil. „Vlastně ne – první čtyři roky jsem strávil v Birminghamu, kde jsem získal titul a praxi. Do Belfastu jsem se přestěhoval koncem roku 2003.“

„Aha.“ Nebyla jsem si jistá, co na to říct jiného, takže jsem mlčela. Popravdě řečeno jsem netušila, jestli se vůbec dá říct ještě něco jiného. Odešel od nás, zatímco my jsme zůstali. Jeho život se zlepšil. Náš zhoršil. Tečka.

„Musel jsem odejít, Shannon,“ dodal tiše.

To jsem věděla. Ale my jsme to potřebovali taky.

„Zlepšilo se to?“ slyšela jsem samu sebe vyslovit. Vzhlédla jsem na něj. „Našel jsi klid?“

Darren zaváhal, ale pak řekl: „Dokázal jsem se s tím vyrovnat.“

Přerývaně jsem vydechla a přikývla. „To je dobře.“

„Mám přítele,“ dodal trochu nejistě. „Jmenuje se Alex. Jsme spolu už tři roky. Bydlíme v malém bytě blízko centra.“

„A on tě miluje?“ zeptala jsem se.

Darren přikývl. „Ano, Shan, miluje mě.“

„To jsem ráda.“ Sklopila jsem oči k rukám, zapraskala jsem klouby a pokusila se najít správná slova. „Vždycky jsem byla na tvojí straně,“ řekla jsem tiše. „Chtěla jsem, abys byl šťastný – abys našel někoho, kdo tě bude milovat. Nikdy mi nezáleželo na tom, jestli to bude kluk nebo holka. Vždycky jsem chtěla, abys to věděl.“ Bezradně jsem pokrčila rameny. „Bála jsem se, že si to neuvědomuješ.“

„Shannon,“ povzdechl si Darren. „Nechtěl jsem tě tu nechat.“

„Ale udělals to, Darrene,“ zašeptala jsem a přinutila se nemrknout. „Nechal jsi nás tu.“

„Nenávidíš mě?“

„Ne,“ povzdechla jsem si. „Ale už ani nevím, kdo vůbec jsi.“ Zvedla jsem k němu oči. „A ty mě taky neznáš.“

„Vím, kdo jsi, Shannon,“ řekl rozechvěle. „Jsi moje malá sestřička, která ráda zpívá, tančí a čte – a jsi chytrá. Jsi tak chytrá, Shannon. Máš z nás všech nejlepší známky. Ráda hraješ basket. Miluješ zvířata. Tvoje oblíbená barva je růžová. Vždycky nosíš domů zraněná zvířátka a ptáky a snažíš se je uzdravit. Chceš studovat na Dublinské univerzitě a stát se veterinářkou a tvým největším přáním v životě vždycky bylo procestovat svět.“

„Už nezpívám a netančím. Moje oblíbená barva je zelená a basketový míč jsem nevzala do ruky od chvíle, co ho táta probodl nožem za to, že jsem s ním driblovala o stěnu domu. Zvířátka jsem si domů přestala nosit už dávno, jelikož jsem si uvědomila, že nechci, aby byla uvězněná jako já. Došlo mi, že ve volné přírodě jsou ve větším bezpečí než u mě. Nepůjdu na vysokou a nestanu se veterinářkou – poslední tři roky propadám ze všech předmětů.“

Zatímco jsem mluvila, nespouštěla jsem z něj pohled. „I kdyby se mi nějakým zázračným způsobem podařilo zlepšit si známky a složit zkoušky, nejsem tak naivní, abych věřila, že si někdy budu moct dovolit jít na vysokou. Už nechci procestovat celý svět a mojí největší ambicí je přežít.“ Trhl sebou, ale já se přinutila domluvit. „Holka, kterou si pamatuješ, je pryč, Darrene. Já nejsem jako ona. Ať už jsem bývala jakákoli, on to ze mě dávno vymlátil.“

„Moc mě to mrzí, Shannon,“ bylo to jediné, co řekl.

„Jistě.“ Povzdechla jsem si. „Mě taky, Darrene.“

„Musíme si promluvit o tom, co budeme teď dělat,“ dodal po dlouhé odmlce váhavým tónem a upřel na mě ostražité oči. „Je to důležité.“

Polkla jsem a přikývla. „Tak dobře.“

„Věříš mi?“

„Ne.“

Darren sebou trhl. „To jsem si zasloužil.“

„Nejde o to, co si zasloužíš nebo ne,“ zachraptěla jsem. „Tak to prostě cítím.“

„To chápu,“ zamumlal a promnul si čelist. „Ale mámě teď jde po krku sociálka. Víš přece, co to znamená.“

Jo, věděla jsem. Nebyla jsem si úplně jistá, jestli mě to ještě zajímá, ale rozhodně jsem věděla, co to znamená pro nás.

„Jsem připravený přestěhovat se zpátky a starat se o vás, dokud se máma nezmátoří a celá ta záležitost se nevyjasní. Sociální pracovníci, kteří se na případu podílejí, se mnou souhlasí a jsou pro, aby ses taky vrátila domů,“ pokračoval Darren. „Mluvil jsem s Alexem, který to chápe, a můj šéf je ochotný mě nechat pracovat převážně z domova. Jednou týdně se budu muset objevit v kanceláři, ale to můžeme vyřešit, jakmile se po velikonočních prázdninách vrátíte do školy. Nic z toho se ale neobejde bez mámy. Bez jednoho slušného rodiče v domě. Musíme ji taky podpořit, Shan. Bez ohledu na to, co říká Joey, se teď musíme sjednotit.“

„Když říkáš, že ji musíme podpořit, co tím myslíš?“ Nebyla jsem si jistá, proč se na to ptám. Odpověď byla zjevná.

„Když se tě budou ptát na vztah s mámou, musíš jim říct, že je to dobrá matka, která se pro tebe snažila udělat maximum, poskytla ti co nejstabilnější domov a finančně vás všechny podporovala. Řekni jim o tom, jak tě zapsala do Tommenu, když zjistila, že tě na Ballylagginské šikanují. A o tom, jak moc tě má ráda.“

„Takže chceš, abych jim lhala?“ zašeptala jsem.

„To přece není lež. Ona je taky oběť, Shannon,“ unaveně si povzdechl. „A právě teď je to jediný člověk, který stojí mezi tebou a pěstounskou péčí.“ V očích se mu najednou objevil smutný výraz a odvrátil ode mě zrak. „Ať už Joey říká cokoli, věř mi, že to nechceš.“

Vzpomněla jsem si, čím vším si prošel, a bodlo mě u srdce. „Jsi v pořádku?“

Zamrkal na mě – moje otázka ho zjevně trochu zaskočila. „Já?“

Přikývla jsem.

„Jsem.“ Ztěžka vydechl. „Jen mám strach.“

„Já taky,“ přikývla jsem ztěžka.

„Nechci, aby tě dali do péče,“ dodal hlasem plným emocí. „I když si odmyslím, co se tam stalo mně, není to dobré místo pro nikoho z vás. V Tommenu se ti daří dobře. Když tě mámě vezmou, přestěhují tě do nové školy a budeš muset začít znovu od začátku.“

Srdce se mi sevřelo hrůzou. „Chci zůstat v Tommenu,“ vyhrkla jsem.

„Já vím,“ přitakal. „A já se postarám, abys tam zůstala. Uhradím všechny poplatky. Udělám, co bude třeba, ale potřebuju, abys mě v tom podpořila.“

„Joey to neudělá.“ Při řeči se mi roztřásly ruce. „Nebude s ní žít pod jednou střechou, Darrene. Netušíš, jaké to pro něj bylo.“

„Na Joeym teď nezáleží,“ zamumlal Darren a promnul si spánky. „Už je mu přes osmnáct.“

„To ještě neznamená, že na něm nezáleží,“ vyštěkla jsem a upřela pohled na svého nejstaršího bratra. „On je pro nás to nejdůležitější, co máme, Darrene.“

Ztěžka si povzdechl. „Já vím, já vím. Nechtěl jsem, aby to vyznělo takhle –“

„Věděls, že Sean říkal Joeymu až do dvou let ,tá – ta‘?“ přerušila jsem ho ostře. Podívala jsem se na něj velkýma očima zalitýma slzami. Ruce zaťaté v pěst se mi třásly po bocích. „Sean si vážně myslel, že jeho bratr je jeho táta. Víš, asi to bylo pochopitelné vzhledem k tomu, že to Joey ho většinou krmil a přebaloval, zatímco máma pracovala po nocích nebo se utápěla v depresích. Takže si posluž a řekni Seanovi, jak na Joeym nezáleží. Nebo ještě líp – řekni Olliemu a Tadhgovi, že pokaždé když Joey spal za dveřmi jejich ložnice, protože se báli, že po nich táta půjde, na něm nezáleželo. Řekni jim, že všechny rány, které kvůli nim Joey schytal, byly nepodstatné. A mně řekni, jak nezáleží na bratrovi, který nás živil, když jsme hladověli, zastával se nás, když jsme nikoho neměli, dával nám peníze, když jsme je potřebovali do školy –“ zlomil se mi hlas a musela jsem se několikrát zhluboka nadechnout, abych mohla pokračovat. „Řekni mi, jak na něm nezáleží, Darrene,“ vysoukala jsem ze sebe. Na plicích jsem z náhlého napětí cítila ostrou bolest. „Jen do toho!“

„Však víš, že jsem to tak nemyslel,“ povzdechl si. „Samozřejmě že na něm záleží. Nic takového jsem vůbec neměl vypustit z pusy.“

„Jo,“ vydechla jsem se vzdouvající se hrudí. „Tos neměl.“

„Myslel jsem tím, že Joeymu už je přes osmnáct. Z právního hlediska je dospělý a sociálka se o něj nezajímá. Soustředí se jen na nezletilé děti – tebe, Tadhga, Ollieho a Seana. Jeho nemají v hledáčku.“

„Už jsi viděl Seana?“ zeptala jsem se hrubším tónem, než jakého jsem si myslela, že jsem schopná. „Ollie dost vyrostl, ne? Tadhg taky. Kolik jim bylo, když jsi je viděl naposledy? Tři a šest, viď?“ Věděla jsem, že bych měla přestat a krotit se, ale nedokázala jsem to. Šíleně mě štvalo, že dokázal být tak lehkovážný. Dotklo se mě, když jsem slyšela, jak říká, že na Joeym nezáleží. Bylo mi jasné, že přesně tak se Joey cítil, když odsud odešel. „Bylo mi deset. Joeymu dvanáct – sotva víc, než je teď Tadhgovi. Myslíš, že jsme se změnili, Darrene?“

„Změnilo se toho hodně,“ zašeptal.

„Jo, máš pravdu,“ přitakala jsem rozechvěle. „A máma, která na tebe byla tak hodná – máma, kterou si pamatuješ, není ta, kterou jsme zažili.“

„Pořád je to tvoje matka.“

„Vidíš, pořád jí tak říkáš, ale já mám matku jen jednu.“

„Shannon –“

„Jmenuje se Joey,“ zasípala jsem a sevřela v ruce prostěradlo. „Ten, na kterém nezáleží. Stal se naší matkou, Darrene, když se o nás ta naše nedokázala postarat.“ Zatímco jsem mluvila, po tvářích mi stékaly slzy. Přinutila jsem se to ze sebe dostat, protože bylo nutné, aby to slyšel. „Když jsi odešel, něco se v ní zlomilo. Už to nebyla ona. Od té doby to s námi šlo od desíti k pěti. Myslíš si, že to chápeš, ale to nejde. Nemůžeš to chápat, protože jsi to nikdy neviděl…“

„Viděl jsem víc než dost, Shannon,“ odpověděl unaveně. „Věř mi.“

„Ať už jsi viděl cokoli, bylo to ještě v době, kdy se snažila,“ odsekla jsem mu. Neříkala jsem to proto, abych mu ublížila. Jen jsem potřebovala, aby to pochopil. „Což už hodně dlouho nedělá.“

„Podívej, nebudu tě do toho nutit,“ odpověděl nakonec. „Ať už uděláš cokoli, bude to tvoje volba.“

Ale…

„Ale nejde tu jen o tebe,“ pokračoval. „V sázce je i budoucnost Tadhga, Ollieho a Seana.“

Takže nemáš na výběr…

„Máma se snaží, Shan,“ pokusil se mě přemluvit. „Je ochotná udělat cokoli, aby to začalo fungovat.“

Jsi v pasti…

„Potřebuje jen trochu pomoct,“ zašeptal. „Takže když mi budeš věřit a budeš se řídit tím, co ti řeknu, slibuju ti, že vám můžu zajistit lepší život. Nebudeš se muset bát, že se náš otec vrátí, protože to už nikdy nedopustím. A až policie sepíše tvoji výpověď a tvůj případ půjde k soudu, už se nikdy nebudeš muset strachovat –“

„C-cože? Nikam nepůjdu,“ přerušila jsem ho rychle. „Nebudu se s ním soudit, Darrene.“ Zakroutila jsem hlavou a prudce se rozechvěla. „V žádném případě.“

„Shannon, on už ti nemůže ublížit,“ začal na mě naléhat Darren. „Přísahám, že to bude –“

„Před chvilkou jsi mi řekl, že ho za to nezavřeli,“ ucedila jsem. „Což znamená, že je pořád na svobodě.“ Potlačila jsem nutkání křičet a sevřela v rukou matraci. „To nevěstí nic dobrého, Darrene. Ty to nechápeš, ale já ano. Mně je to jasné. Jakmile to všechno pomine, ona ho vezme zpátky a on se mi pomstí za to, že jsem mu způsobila p-problémy.“ Popotáhla jsem, natáhla ruku a zprudka si setřela slzy z tváří. „Joey má pravdu. Pro lidi, jako jsme my, neexistuje spravedlnost. Jeho jen plácnou přes ruku – a to jen v případě, že budeme mít opravdu velké štěstí. Ne, já proti němu nepůjdu.“

„Musí za to přece zaplatit, Shannon.“

„To se ti snadno řekne,“ odsekla jsem a zachvěla se. „Když se tě to netýká.“

„Cože?“ Darren se zamračil. „Shannon, to nedává smysl.“

„To je fuk, Darrene. To bys nepochopil,“ popotáhla jsem. „Tebe měl nejradši.“

Darren sebou trhl, jako by nemohl uvěřit mým slovům. „To vůbec není pravda,“ vyrazil ze sebe. „V tom se kurva pleteš, Shannon.“

„Tebe kritizoval,“ zasyčela jsem jedovatě. „Říkal ti krutá, strašná slova – věci, které si na tebe nikdy neměl dovolit a které mě moc mrzí. Ale nevytrpěl sis od něj to, co my –“ Musela jsem se zarazit a několikrát se zhluboka nadechnout, než jsem to svedla doříct. „Ať už to bylo jakkoli špatné, když jsi u nás ještě bydlel – ať už jsi dostal libovolné množství facek –, přísahám, že po tvém odchodu to bylo ještě milionkrát horší. Přísahám, že já s Joeym jsme si toho museli vytrpět ještě mnohem víc.“

„Ale ani jeden z vás si nemusel vytrpět to, co já,“ zavrčel na mě naštvaně. „Vy jste si na půl roku užili pěknou rodinku. Chodili jste na zmrzlinu a objímali vás. Nemuseli jste prožít to, co já, Shannon, a za to buď kurva ráda!“

Při jeho slovech jsem sebou trhla.

Darren sklopil hlavu do dlaní. „Mrzí mě to.“

„Jo,“ zašeptala jsem. „Mě taky.“

6

Já nelžu

JOHNNY

Včerejšek jsem ještě prožil s falešným pocitem jistoty vyvolaným těmi, kteří mi už od začátku slibovali pomoc. Jakmile mě ale uložili zpátky na lůžko a zavolali sestru, začalo mi být naprosto jasné, že mě jen vodí za nos. Ještě jasnější mi to bylo, když řekli, že mi klidná noc ve vlastní posteli vypudí z hlavy všechny ty šílené myšlenky.

Hajzlové.

Spánek byl naprosto k ničemu. Když jsem se ráno probudil, myšlenkami jsem okamžitě zabloudil k Shannon. Zmocnil se mě tak hrozný vztek, až jsem si byl jistý, že se mi v žaludku dělá vřed.

Byl jsem neklidný a celou cestu z Dublinu jsem se nemohl zbavit těch nejhorších myšlenek. Když jsme konečně přejeli přes hranici a vrátili se do rebelského hrabství, Corku, přísahám, že jsem nikdy neměl takovou radost. Což bylo nadmíru ironické vzhledem k tomu, že jsem posledních sedm let spřádal plány, jak se odtamtud dostat.

Teď ale bylo všechno jinak. Já sám jsem byl jiný. Musel jsem navštívit některé lidi a postarat se o pár věcí.

Mojí prioritou číslo jedna byla Shannon.

Za posledních čtyřiadvacet hodin jsem na policejní stanici v Ballylagginu volal víckrát, než bych dokázal spočítat. Po sedmém nebo osmém telefonátu, kdy jsem nedostal žádné informace, se vztahy mezi mnou a policistou Dalym trochu zkomplikovaly. Varoval mě, že jsem se „ocitl na tenkém ledě“ a že „jestli chci strávit noc v cele, ať klidně zavolám ještě jednou“.

Chtěl jsem mu toho říct ještě mnohem víc, ale rodiče mně i Gibsiemu zabavili telefon dřív, než jsem mohl způsobit ještě větší škody.

Problém tkvěl v tom, že mi nikdo nechtěl nic říct. Jediné, co jsem potřeboval slyšet, bylo: „Zkontrolovali jsme ji a je v pořádku.“ Toť vše. Kdyby mi to řekli, uklidnil bych se. Místo toho jsem se ale dočkal jen obvyklé odpovědi ve stylu „Prověřujeme to“ a „Obávám se, že o tom s vámi nemůžeme mluvit“. Pořád a pořád dokola.

Byly to naprosté kecy.

„Tvoje sliby byly taky jenom kecy!“ vyjádřil jsem nahlas svoje pocity, když táta s mercedesem zastavil před naším domem – ne před Shannoniným, jak mi slíbil. Nakonec vypnul motor. Měl jsem vědět, že právníkovi se nedá věřit – zvlášť když dovezl domů Gibsieho, ale pak pokračoval dolů po vedlejší silnici, ne po hlavní do Ballylagginu. „Potřebuju ji vidět.“

„Ne,“ odpověděla za něj máma, otočila se na sedadle spolujezdce a věnovala mi přísný pohled. „Potřebuješ si lehnout a odpočinout si. Tak ti to nařídil doktor.“

Odolal jsem nutkání zařvat, sevřel jsem koženou sedačku pod sebou a zasyčel: „Nic mi není.“

„A my chceme, aby to tak zůstalo,“ souhlasila máma. „Proto sypej rovnou do postele.“

„Vy mě neposloucháte.“ Přejel jsem si rukama přes obličej, zakroutil hlavou a vyhlédl do deště, který nám bubnoval do oken. „Proč mě kurva nikdo neposlouchá?“

„Protože máš za sebou opravdu stresové období, Johnny,“ vysvětlil mi táta klidně. „Nemluvě o tom, kolik do tebe napumpovali léků.“

„Přesně tak.“ Máma se na mě soucitně usmála a dodala: „Máš za sebou velké zklamání, co se týče ragby, zlato. Je v pořádku, že se teď necítíš ve svojí kůži.“

„Já vím, co říkám,“ vyštěkl jsem vztekle. „Vím, že jí ubližuje.“

Máma hlasitě zasténala a táta se otočil na sedadle a zpražil mě pohledem. „Johnny, vznášíš tu spoustu obvinění a měl by ses uklidnit, než se kvůli nim dostaneš do maléru.“

„Nejsou to obvinění, když existují důkazy,“ ucedil jsem a zlostně se na něj podíval. „A já je mám.“

Táta obrátil oči v sloup – bez legrace na mě zakroutil očima. „V pátek večer jsi byl v takovém deliriu, že jsi byl přesvědčený, že je s tebou v pokoji Pat Kenny. V sobotu večer tam s tebou byl ten Rusák z Rockyho.“

„A v neděli večer jsi obvinil sestřičky, že se tě pokouší otrávit,“ namítla máma s úšklebkem.

„A teď je to Shannonin otec?“ dodal táta a frustrovaně vydechl. „Čemu máme podle tebe věřit?“

„Máte věřit mně,“ zavrčel jsem. „Protože vám sakra říkám pravdu, tati.“

Táta nevěřícně povytáhl obočí.

Rozčileně jsem rozhodil ruce. „S Patem Kennym a tím Rusem jsem byl samozřejmě vedle – ale to, jestli se mě sestry pokusily otrávit, je pořád diskutabilní.“ Zakroutil jsem hlavou a přinutil se držet tématu. „Teď už mám ale zase čistou hlavu a přísahám, že v tomhle mám pravdu. Nepletu se.“

„Dobře.“ Táta strnule přikývl. „Říkáš, že máš důkaz. Tak mi ho ukaž.“

„No jistě,“ ušklíbl jsem se. „Jen vytáhnu z kufru Shannonino tělo.“

„Nebuď drzý, Jonathane,“ varovala mě máma. „Snažíme se ti pomoct.“

„A kdo pomáhá Shannon?“ zeptal jsem se naléhavě. „Kdo pomáhá jí?“

„Johnny –“

„Přísahám, že jestli mě tam nevezmete, dostanu se tam sám.“

„Nemůžeš –“

„Už nejsem žádné dítě,“ zařval jsem, rozepnul si bezpečnostní pás a otevřel dveře od auta. „Je mi skoro osmnáct, sakra! Nepokoušejte se mě zatlačit do kouta a čekat, že vám to nevrátím.“ Vzal jsem do ruky berle a neohrabaně vylezl ven. „Vy si tím možná nejste jistí, ale já jo,“ trval jsem na svém. „Já to kurva vím! A jestli mi nepomůžete, vyřeším to sám.“

„Kam jdeš?“ zeptali se jednohlasně, jakmile vylezli z auta za mnou.

Oba jsem je ignoroval, ztěžka se opřel o berle a zašátral v kapse po telefonu. Jakmile jsem ho vytáhl, odemkl jsem displej a vytočil Gibsieho číslo.

„To ať tě ani nenapadne,“ varovala mě máma. „Nikam nepojedeš –“

„Potřebuju, abys pro mě přijel,“ řekl jsem, jakmile to Gibsie zvedl. Nedal jsem mu ani šanci mě pozdravit. „Prosím.“

„Už nic neříkej,“ odpověděl okamžitě. „Hned vyjíždím.“

„Díky, kámo.“ Ukončil jsem hovor, sevřel telefon silněji, než bylo nutné, a zadíval se přímo na rodiče, kteří na mě jen nevěřícně zírali. Bylo mi jasné proč. Nebylo mi to vůbec podobné. Takhle jsem se ještě nikdy nechoval. Nikdy jsem s rodiči takhle nemluvil. „Já nelžu,“ dodal jsem. „Nikdy jsem nelhal a nikdy nebudu.“ Rozechvěle jsem dodal: „Vím, co jsem viděl a slyšel. V tomhle mám pravdu a vy děláte hodně nebezpečnou chybu, když mě neposloucháte.“

„Nemyslíme si, že jsi lhář, Johnny,“ namítla máma jemně. „Jen o tebe máme strach.“

„A já zase o ni,“ odsekl jsem jí napjatě. Do všech z nás bušil déšť, ale já se ani nehnul. Nemohl jsem. „Strašně se o ni bojím.“

„Tak fajn, co kdybychom to udělali takhle?“ řekl táta a odkašlal si. „Běž dovnitř, lehni si a já obvolám pár lidí a uvidíme, co zjistím.“

Vydechl jsem úlevou. „Opravdu?“

Táta přikývl a odhrnul si z čela vlhké vlasy. „Jestli ti na tom tak záleží, zajedu na stanici sám a něco tam zjistím.“

„Nestřílíš si ze mě, že ne?“ zeptal jsem se a taky si odhrnul vlasy. „Zkontroluješ ji?“

Táta strnule přikývl. „Ale upřímně doufám, že se mýlíš, synu.“

„Jo,“ vydechl jsem. Najednou jsem ucítil, jak mě máma objímá kolem pasu. „Já taky –“

V tu chvíli nás přerušil zvuk zvonícího telefonu. Shlédl jsem na mobil. Jakmile jsem si všiml, že mi na displeji bliká jméno Hurler Joey, začala ve mně vřít krev.

„Kde jsi kurva celou tu dobu byl?“ zeptal jsem se, jakmile jsem to zvedl. „Volám ti bez přestávky už několik dní, Joey. Ježíšikriste!“

„Jo, já vím,“ odpověděl zastřeným tónem. „Posledních pár dní bylo dost komplikovaných.“

„Komplikovaných?“ odfrkl jsem si a málem telefon rozmáčkl v ruce. „Tak abys věděl, tohle slovo na mě neplatí,“ zavrčel jsem. „,Komplikovaných‘ nevysvětluje ani neomlouvá modřiny na těle tvojí sestry.“ Dobelhal jsem se k autu, ignoroval zděšené pohledy vyryté do tváří svých rodičů a pokračoval: „,Komplikovaných‘ nevysvětluje, proč se ve škole neustále krčí před ostatními a vyhýbá se jakékoli konfrontaci. A ,komplikovaných‘ rozhodně nevysvětluje, proč mi, když jsem se jí zeptal, kdo ji mlátí, řekla, že její táta!“

„Johnny –“

„Ten den, kdy jsi ji nechal u mě doma, jsi mi řekl, že máte rodinnou pohotovost,“ pokračoval jsem a přerušil ho. Sžíral mě vztek a nedokázal jsem se ovládnout. „Vzpomínáš si na to? Řekls mi, abych Shannon vyřídil, že se vrátil její otec. A víš, co se stalo pak, Joey? Víš, co udělala?“ Musel jsem se několikrát nadechnout, abych se uklidnil, než jsem pokračoval. „Zhroutila se a dala se do breku. Třásla se tak strašně, že jsem nevěděl, co dělat! Nedokázal jsem ji zarazit! Protože jsi mi lhal. Zeptal jsem se tě z očí do očí, kdo jí ubližuje, a tys mi lhal!“

„Nelhal,“ odpověděl krátce, čímž mě jen ještě víc vytočil.

„Neřekls mi pravdu,“ zavrčel jsem rozzuřeně. „Prosil jsem tě kurva na kolenou, abys mi řekl, kdo jí ubližuje, a tys to neudělal!“

„Nemohl jsem –“

„Chtěls po mně, abych se o ni postaral, a pak jsi mi ji vzal! Odvezl jsi ji zpátky k němu,“ zařval jsem a prudce se nadechl.

„Protože jsem neměl na výběr,“ zasyčel. „Neumíš si ani představit, jaké jsem měl starosti.“

„Jenom se vymlouváš,“ odsekl jsem mu a prohrábl si vlasy. „Všichni máme na výběr.“

„A každý zmrd má odpověď na problémy ostatních – dokud to není jeho vlastní problém. Pak je v prdeli,“ ušklíbl se Joey. „Myslíš si, že o tom víš všechno, ale nevíš vůbec nic.“

„Trvá to už několik let, co?“ zeptal jsem se. „Ale všichni jste to prostě… tutlali.“

„Nedělo se to dennodenně,“ zavrčel do sluchátka. „Staroch má problém s pitím. Většinou tam jsem, abych zabránil průseru. Snažím se! Já se kurva snažím, chápeš? Ale v sobotu jsem tam nebyl. Měl jsem trénink. Netušil jsem… Nečekal jsem, že se něco stane. Jak jsem to měl vědět? Myslel jsem, že je v bezpečí. Myslel jsem, že je v Dublinu s tebou! Problém s tím hajzlem máme většinou jen ve středu –“

„Tak to mě moc mrzí,“ ušklíbl jsem se a sedl si na zadní sedadlo auta. „Netušil jsem, že ji týrá podle rozvrhu! To ji mlátí jenom ve středu? Mám ji vždycky v úterý vyzvednout a odvézt ji domů ve čtvrtek? To by mu vyhovovalo?“

„Poslyš –“

„Kde je teď?“ zeptal jsem se. „Jsi s ní? U vás doma? On je tam taky?“ Věděl jsem, že jestli mi řekne něco, co nechci slyšet, zblázním se z toho. Na tuhle podělanou otázku existovala jen jedna správná odpověď. Jejich otec tam nesměl být. Musel od ní být co nejdál, jak jen to šlo. Nesnesl jsem pomyšlení, že by na ni vztáhl ruku. Podíval se na ni. Dotkl se jí… „Je někde blízko?“ vypravil jsem ze sebe. „Dotkl se jí?“

„Mohl bys přestat mluvit a vyslechnout mě –“

„Měl jsem věřit svému instinktu,“ vyštěkl jsem a znovu ho přerušil. „Věděl jsem, že se ve vaší rodině něco děje. Já to sakra věděl. Tu noc, kdy jsi pro ni přijel? Bytostně jsem věděl, že ji mám nechat pěkně u sebe. Ale místo toho, abych si věřil – místo toho, abych sakra otevřel oči –, jsem to v sobě potlačil. Pořád jsem si říkal: ne… ne, tenhle kluk svoji sestru miluje. Nestál by jen tak stranou a nedopustil, aby se jí něco stalo.“ Musel jsem se zakousnout do kloubů na ruce, abych pěstí neprorazil okno tátova auta. „Byl jsem tak naivní!“

„S tím se jdi vycpat, zazobanče!“ vyštěkl na mě. „Pro tebe je snadné mě soudit. V tom svém přepychovém životě sis ani jeden den nemusel nic vytrpět. Já pro svoji rodinu udělal všechno, co jsem mohl.“

„Kromě toho, cos měl,“ odpálkoval jsem ho rozzuřeně. „Uvědomuješ si, že právě díky tomu má nad vámi takovou moc, ne?“ Sevřel jsem telefon ještě pevněji. „Mlčením se pro vás nic nevyřeší, ale pro něj úplně všechno!“

„Vždyť je jí teprve šestnáct, ty kreténe!“ zařval Joey do sluchátka. „Co myslíš, že by se se Shannon stalo, kdybych běžel na policii? Strčili by ji do děcáku! A nemůžu myslet jen na ni. Mám tři malé bratry, o které se musím postarat.“

Otevřel jsem pusu, abych něco namítl, ale rychle jsem se zarazil.

Měl pravdu.

Sklopil jsem hlavu. „Kurva.“

„Jo. Kurva,“ ušklíbl se Joey. „Tohle není film, Kavanaghu. Je to náš život. Je skutečný, stojí za hovno a ty o něm vůbec nic nevíš. V pěstounské péči už jsme byli. Už jsme si tím prošli. Proboha, našeho bratra tam –“ zarazil se a přerývaně vydechl. „Ten proces už jsme si zažili a víme, jak to chodí. Takže než mě začneš obviňovat z toho, co jsem neudělal, zeptej se sám sebe, proč jsme s ním radši zůstali, než abychom se vrátili do péče!“

Chvíli mi trvalo, než jsem to vstřebal. Nakonec jsem znovu promluvil: „Já zase vím tohle. Právě teď jsem na cestě k vám a vím, že jestli ho tam najdu – jestli bude někde poblíž tvojí sestry – ten hajzl bude plavat v takových sračkách –“

„Shannon není doma, kreténe,“ okřikl mě Joey. „To se ti snažím celou dobu říct. Je v nemocnici!“

Zastavilo se mi srdce.

„Sám jsem ji tam v sobotu večer odvezl,“ vysoukal ze sebe. „Potom, co ji staroch skoro zabil za to, že něco měla s tebou. Nějaký debilní učitel z Tommenu zavolal domů a nahlásil, že ji načapal, jak si to s tebou rozdává v šatně. Takže si naser, Johnny Kavanaghu. Jestli za to všechno můžu já, tak ty taky!“

Na druhé straně zavládlo ticho. Zůstal jsem sedět, otupělý až na kost, a cítil, jak mi tělem probíhá milion různých emocí. Tupě jsem zůstal zírat na telefon v rukou.

Slyšel jsem, jak spolu moji rodiče rychle mluví, ale nevnímal jsem, o čem si povídají. O několik vteřin později táta nasedl na místo řidiče a nastartoval motor.

„Jak jsem říkal,“ prohlásil jsem s očima upřenýma na jeho zátylek, jakmile se auto rozjelo po příjezdové cestě. „Já nelžu.“

7

Hned to nebude

SHANNON

Zbytek dne jsem strávila v panice. Bolest hlavy, která mě trápila od chvíle, co jsem otevřela oči, zesílila do epických rozměrů. Navíc ji zhoršoval neustálý proud otázek, které se na mě valily. Nejdřív od policie a pak od Patricie, sociální pracovnice, která chtěla, abych ji považovala za svoji kamarádku. To tak. Věděla jsem, co mi její kamarádství přinese. Tak naivní jsem nebyla.

Po celou dobu, co se mnou byli v pokoji Gardaí, tam zůstal i Darren. Byl jako tichá sova, která hlídala, co říkám, a dávala pozor, abych nic nepokazila. Nebylo to poprvé, kdy jsem se ocitla v podobné situaci. Kdy jsem čelila autoritě, zatímco poblíž číhal člen rodiny, aby se ujistil, že vím, jaká je moje role. Obvykle to byl můj otec nebo matka, stáli poblíž a hlídali, že si dávám pozor na jazyk. Dnes to byl Darren.

Nemusel mít strach. Věděla jsem, co dělat. Za ta léta jsem to už dokonale ovládala. Říkala jsem všechny správné věci, skrývala před nimi ty špatné a mlčela u otázek, o kterých jsem věděla, že jsou záludné – že jsou to pasti.

Celý den ke mně přicházeli doktoři a sestřičky a zase odcházeli, šťourali do mě a pokládali mi otázky, na které nechtěli znát odpověď. Sklesle jsem dělala, co jsem mohla, abych naši matku uchránila před problémy. Nechtěla jsem nic víc, než aby mi dali pokoj. Když konečně skončili s výslechem a sestřičky mě přestaly vyšetřovat, cítila jsem se ještě hůř.

Během toho všeho mi v paměti utkvěla jediná věc. Jediné, na co jsem dokázala myslet, bylo: doufám, že Tadhg, Ollie a Sean o Velikonoční neděli najdou v mojí školní tašce vajíčka. Věděla jsem, že jinak žádná mít nebudou. Táta utratil podporu hned na začátku měsíce. Nezbydou mu žádné drobné, které by mohl utratit za vajíčka.

Joey mě večer nepřišel navštívit, ale máma ano. Při pohledu na ni se mi sevřelo srdce. Věděla jsem, co přijde.

„Ahoj, Shannon.“ S uslzenýma očima a skvrnitým obličejem přešla k mému lůžku, objala mě a sevřela, jako bych pro ni byla důležitá. Svým způsobem jsem opravdu byla, protože mě potřebovala umlčet. Objímala mě, protože měla strach, co bych mohla udělat. O to se ale bát nemusela. Kdyby se do toho vložila sociálka, nezničila by život jí, ale nám.

Když jsem její objetí neopětovala a ani se nepohnula, máma mě pustila a zaujala místo, které uvolnil Darren, když před hodinou odešel. „Jak se cítíš?“

Nechtěla jsem jí odpovědět. Zůstala jsem strnule a nehybně sedět a prohlížela si bledou modřinu na lícní kosti její vychrtlé tváře. Proč si to děláš? chtěla jsem se zeptat. Proč ho necháš, aby se k tobě takhle choval?

„Mluvila jsem s doktory,“ řekla máma rozechvěle a pohrávala si s rukávy svého velkého pláště. „Říkali, že tě pozítří pustí domů. Pokud další kolo testů dopadne dobře, možná dokonce zítra.“

„Domů?“ zeptala jsem se a upřela na ni nechápavý pohled. „Nebo do děcáku?“

„Domů, Shannon.“ Máma přerývaně vydechla a přikývla. „Pojedeš domů.“ Zatímco mluvila, oči se jí zalily slzami. „Je mi to tak líto, zlatíčko. To všechno.“

Sklopila jsem oči a upřela pohled na svoje prsty. Co čekala, že řeknu? Že je to v pořádku a že jí odpouštím? Nic v našem životě nebylo v pořádku. „A táta?“ přinutila jsem se zeptat a nespouštěla oči ze svých ostříhaných nehtů. „Co s ním bude teď?“

„Tvůj otec se už nevrátí.“

Lži. „Jo,“ zamumlala jsem si pod vousy. „To určitě.“

„Je to pravda,“ zopakovala máma rozechvěle. „Byla jsem u soudu. Dostal zákaz přiblížení, který mu zabrání v tom, aby kohokoli z nás kontaktoval. Za – za tři týdny jdu znovu k soudu. Podle mého právníka nebude problém, aby dostal ten zákaz natrvalo.“

Další lži. „Dokud se nerozhodneš, že už žádný zákaz přiblížení nechceš,“ odsekla jsem jí. Cítila jsem se naprosto prázdná. „Dokud se nerozhodneš, že to celé zameteš pod stůl – tak jako vždycky.“

„Tentokrát to myslím vážně,“ ujistila mě chraplavým a zlomeným hlasem. „Už ho k nám nepustím. Slibuju. Kriste, podívej, co ti udělal –“

„Co mi udělal?“ vyštěkla jsem rozhořčeně. „Co mi udělal tentokrát, mami.“ Rozmrkala jsem slzy, které mi rozmazávaly zrak. „Co mi udělal tentokrát!“

„Zlato, je mi to tak líto.“

Neodpověděla jsem.

„Odteď už bude všechno jinak.“ Její hlas zněl slabě, stejně jako byla ona sama. Slabá, zlomená a nespolehlivá. „Darren se vrátil domů a pomůže nám postavit se na nohy. Slibuju, že se to všechno zlepší.“

Zakroutila jsem hlavou. Její slova mě rozzuřila. „Tvůj milovaný Darren je mi úplně ukradený,“ vyštěkla jsem. Nenáviděla jsem se za to, že před ní brečím. „Vůbec nic pro mě neznamená.“

„To z tebe mluví vztek,“ chraplavě pronesla máma. „Ne ty.“

„Vztek?“ Potlačila jsem slzy a zpražila ji pohledem. „Na jaké planetě to žiješ, mami? Já přece Darrena neznám. Nemám s ním nic společného a ani mít nechci.“

„Shannon,“ vzlykla máma, „to není fér.“

„Co není fér? Zašla jsi vůbec za Joeym?“ zasípala jsem. Vždycky ji zajímal jen Darren. Darren tohle a Darren tamto. Joey jí byl úplně jedno. To náš otec byl Joeym posedlý, ale vzal si to do hlavy až po Darrenově odchodu. Joey byl prostě vržený do role, kterou po něm nikdo nechtěl – a už vůbec ne on sám. „Nezašla, co?“ pokračovala jsem. „Prostě jsi ho z toho vynechala. Hned jsi s Darrenem rozhodla o našich životech. S člověkem, který se nikomu z nás víc než pět let neozval – a ani jednou tě nenapadlo se zeptat, co si o tom myslí tvůj syn, který se musel pochlapit a vychovat nás!“ Škytla jsem, otřela si nos hřbetem ruky a přinutila se pokračovat. „Možná jsem to já, kdo leží na nemocničním lůžku, mami, ale to Joeyho jste s tátou zlomili.“

„Zajímalo by mě proč,“ odpověděla jsem jen.