Přeložila Marcela Nejedlá

GUY’S GIRL

Copyright © 2023 Emma Virginia Rideout Noyes

All rights reserved.

Translation copyright © 2025 Marcela Nejedlá

ISBN 978-80-249-5657-2

Pro Lauren

POZNÁMKA AUTORKY

Ačkoli je tato kniha fikce, potíže, s nimiž se vypravěčka potýká v souvislosti s anorexií a bulimií, vycházejí z mých vlastních zkušeností. Materiál v tomto příběhu by proto mohl být podnětný pro ty, kteří v minulosti čelili problémům s poruchami příjmu potravy.

Nemám v úmyslu idealizovat či romantizovat anorexii nebo bulimii. Ze všeho nejvíc doufám, že Ginnyin příběh osvětlí realitu těchto onemocnění a těm z vás, kteří s nimi bojovali, dá na vědomí, že nejsou sami.

Ginny si nebyla jistá, co přišlo dřív – zlozvyk nebo chlapec.

Objevili se téměř ve stejnou dobu, jako dva vlaky přijíždějící do jedné stanice z opačných směrů. A když odcházeli, jednomu to trvalo mnohem déle než druhému.

Na první pohled se zdálo, že spolu naprosto nesouvisejí – jedno je lidská bytost, druhé prostá lidská vada –, ale v jádru jsou obě věci poháněny stejně: falešnou verzí lásky. U jednoho jde o špatný způsob, jak milovat někoho druhého, u toho druhého o špatný způsob, jak milovat sám sebe.

Nechtěla se stát bulimičkou. Copak to někdo chce? Copak někdo záměrně vyhledává psychické choroby? No, ona rozhodně ne. Prostě se to stalo. Stejně jako se to stalo s Finchem – kousek po kousku se propadala do něčeho opojného, něčeho nebezpečného, a když si uvědomila, co se děje, bylo už příliš pozdě.

Adrian si přesně pamatoval tu chvíli, kdy se rozhodl, že se nezamiluje.

Bylo mu jedenáct. Jeho matka už týden nepřestala plakat. Úplně nechápal, co se mezi ní a Scottem stalo. Ve skutečnosti mu trvalo roky, než pochopil celou šíři zrady svého otčíma.

Vystoupal po vratkých schodech jejich nového domu v Indianapolis, polovině dvojdomku, který sdíleli s párem s kalnýma očima a divně poďobanými obličeji. V jedné ruce balancoval misku s ovesnou kaší, ve druhé šálek kávy. Jeho matka nechtěla jíst, ale on to stejně musel zkusit.

Šťouchl do dveří její ložnice. Ležela schoulená s hlavou na polštáři. I napůl při vědomí vypadala zoufale. Nakrabacené čelo. Oteklá víčka. Bezhlesně se pohybující rty, jako při modlitbě.

Položil misku a hrnek na noční stolek.

Tohle nechci, pomyslel si. Nechci to a nikdy to chtít nebudu.

ČÁST I

Ginny Murphyová už zase scházela.

Cítila to, když táhla svůj kufr po pátém a posledním schodišti v domě jejích přátel v SoHo. Ten třas v končetinách. Výbuchy hvězdiček po okrajích zorného pole. Bylo šest hodin večer a ona za celý den nesnědla vůbec nic.

Kdyby tady byla Heather, rozhodně by Ginny nenechala, aby jí to hladovění tak snadno prošlo. Vytáhla by telefon a našla v něm seznam všech svalů, neuronů a orgánů, které potřebují energii k životu. Pak by do Ginny násilím nacpala donut.

Když dorazila k bytu 5E, zastavila se, aby si urovnala sukni a mrkáním zahnala jiskřičky, které jí kalily vidění. Zaváhala. V Minnesotě, kde žila sama, bylo snadné skrývat své návyky. Ale tady, na návštěvě u skupiny kluků, kteří ji znají od prvního ročníku vysoké školy?

To už tak snadné nebude.

Zvedla ruku a dvakrát zaklepala.

„Tady ji máme!“ ozval se zevnitř hlas. Zaslechla kroky, pak se otevřely dveře a ukázal se chumáč zrzavých vlasů a úsměv tak široký, až se zdálo, že zabírá celý prostor dveří. „Zasraná Ginny Murphyová,“ pronesl její nejlepší kamarád Clay. Pak ji popadly dvě pihovaté paže a roztočily ji po chodbě. Ginny se rozesmála. Ani si nepamatovala, kdy naposledy slyšela sama sebe se smát.

Clay ji postavil na zem a zvedl její kufr. „Vítej na Manhattanu.“

Adrian Silvas měl v 18:00 přestávku. Patnáct minut, aby odešel od Goldmana a koupil si kávu u Gregoryho na 52. východní ulici: cold brew, bez cukru, s trochou mandlového mléka. Vzpruha na další nepochybně velmi dlouhou noc. Nezáleží na tom, že je pátek. Nezáleží na tom, že manažeři už jsou pryč. Analytici zůstanou u svých stolů, dokud jim nebudou krvácet oční bulvy.

Adrian začal pracovat v investičním bankovnictví, protože to bylo to, co mu všichni říkali, že by měl udělat. Stejně jako se ucházel o stipendium na Harvardu, protože to bylo to, co mu všichni říkali, že by měl udělat. Stejně jako se stal viceprezidentem svého posledního klubu, protože to bylo to, co mu všichni říkali, že by měl udělat.

Když podepsal smlouvu s Goldman Sachs, netušil, co ho čeká. Jak dlouhá bude jeho pracovní doba. Jak otupující práce to bude. Jak doopravdy a naprosto mu to vysaje duši z těla. Teď z něj byl muž, který měl víc peněz, než kolik reálně potřeboval, a ani neměl čas je utrácet.

„Eső után köpönyeg,“ říkával jeho dědeček. (Po dešti přichází pláštěnka.)

Clay vedl Ginny krátkou chodbou k obývacímu pokoji. Neušli víc než tři metry, když se na ni vrhla záplava kudrnatých světle hnědých vlasů a šedé bavlny. „Gin-a-vieve!“ zaječela ta záplava, vrhla se na Ginny a pevně ji stiskla. „Zvládla jsi to!“

„Tristane,“ zahuhlala dívka do kamarádova ramene. „Kolikrát ti to mám říkat? Moje opravdové jméno je…“

„West Virginia,“ zazpíval Tristan, pustil její ramena a máchnul jednou rukou do vzduchu. Clay se opřel o svého spolubydlícího a společně spustili: „Mountain mama, take me hooome, country roads.“

Když skončili, Clay se na ni usmál. „Vsadím se, že jsme ti chyběli.“

„Viděl jsem, že jsi přiletěla sedm set padesát sedmičkou,“ poznamenal Tristan a najednou zvážněl. „Bylo to to letadlo se dvěma uličkami? Bože, dal bych levou ruku za to, abych teď mohl sedět v takovém krásném, překrásném boeingu se širokým trupem. Víš, že už je to víc než měsíc, co jsem někam letěl? Myslím, že mám absťák. Ale stáhnul jsem si tuhle appku, koukni na to a…“

A byl pryč.

Když se v prváku seznámili, Ginny si nemyslela, že by Tristana mohla mít ráda; mluvil tolik, že by to stačilo na tři rozhovory najednou, a jeho oblíbenými tématy byly finance, finance nebo finance. Byl posedlý shortováním akcií a nic by nechtěl víc než zruinovat ekonomiku nějaké malé země.

Zároveň ale kývnul na všechno, smál se vtipům kohokoli a ochutnal jakékoli jídlo, které jste před něj postavili. Byl nekonečně zvědavý – a skoro dětinsky posedlý letadly.

Zbožňovala ho.

Ginny milovala kluky. Ne v sexuálním smyslu; upřímně řečeno, už léta necítila, že by ji někdo přitahoval. Ne, na klucích milovala jejich společnost. Přišlo jí, že mužská přátelství nejsou jako ženská. Byla jednodušší. Bez dramat.

Milovala i mužská těla. Jejich nedbalé účesy a předvídatelné oblečení. Zvláštní tvar jejich lýtek – úzká v kotnících a kulatá uprostřed, jako telefonní sloupy nateklé včerejším deštěm. Ten hloupý, upřímný způsob, jakým se smějí.

Nejvíce ze všeho však milovala své kluky.

Tristan teď dychtivě vykládal o aplikaci na sledování letů na mobilu a vedl při tom Ginny a Claye do obývacího pokoje.

Byt kluků v SoHo byl typický brloh postgraduálních studentů: vrzající prkna podlahy, bílá barva na stěnách a sprcha, která vypadala, jako kdyby ji sem instalovali před pádem Berlínské zdi. Všichni kluci, kteří tady bydleli, měřili přes metr osmdesát; Ginny nechápala, jak se jim podaří složit nohy tak, aby se mohli posadit na záchod o velikosti půllitru.

„Tristane,“ ozval se z obývacího pokoje hluboký, chraplavý hlas, „jestli budu muset vyslechnout ještě jeden fakt o vnitrostátních letových plánech, tak se vrhnu z požárního schodiště.“

Ginny se nadechla. Je tady.

Finch.

Vešla do tlumeně osvětleného obývacího pokoje a tam byl on: Alex Finch, čtvrtý a poslední článek jejich party. Seděl v křesle, na klíně kytaru připojenou k mobilu. Studoval na Newyorské univerzitě, chtěl se stát ortopedickým chirurgem. Světlé vlasy měl ostříhané nakrátko a úsměv pokřivený. Byl naprosto geniální a zároveň hloupý, tak jako jsou všichni geniální muži zároveň hloupí.

Když Ginny vzpomínala na první ročník, myslela na Finche. Na jeho ruce na jejím pase, pod její halenkou. Na ten pocit, když se jí ta látka přetahovala přes hlavu. Myslela na polibky, při kterých jí pleť zrudla od jeho strniště.

Přestaň, napomínala se. Vypni to.

Přinutila se k úsměvu a pokročila k němu. „Finchi. Ahoj.“

„Gin.“ Odložil kytaru a vstal. Dvěma dlouhými kroky popošel až k ní. „Rád tě vidím.“ Objal ji oběma rukama a přitáhnul ji k sobě.

Ginny se snažila nedýchat ze strachu, že by jí jeho vůně připadala až příliš známá.

Jakmile se vymanila z Finchova objetí – které trvalo jen o vteřinu déle, než je vhodné –, přešla k omšelé šedé pohovce a posadila se. Když teď všichni čtyři stáli v malém obývacím pokoji, nebylo tu moc prostoru k dýchání.

„Takže.“ Clay položil její kufr na podlahu vedle televize a dvěma kroky přešel do malého kuchyňského koutu. „Mysleli jsme, že si dneska večer dáme poker a nějak se zabavíme, než dorazí Adrian, a pak vyrazíme do baru.“

Clay byl jejich vůdce. Možná nemluvil nejvíc – toto ocenění patřilo Tristanovi –, ale měl největší moc. Plánoval a řídil útok. Právě teď pracoval pro vládní poradenskou firmu, ale jednoho dne se pravděpodobně stane prezidentem Spojených států. Ten člověk by se dokázal spřátelit i s pokojovou rostlinou.

„Vsadím se, že nám seženu stůl v Tao,“ prohodil Tristan. „Majitel je přítel mého otce. Zrovna loni jsme byli v jeho domě v Hamptons a…“

„Zmlkni, Tristane,“ vyjeli Ginny a Clay jednohlasně. Byla to jejich stará mantra, slova, která pronášeli vždy, když jejich kamarád spustil o konexích svého otce nebo o pozdním stadiu kapitalismu. Překvapeně se na sebe usmáli. Clayovy zuby byly pod rezavými vlasy zářivě bílé a ten pohled byl tak důvěrně známý, že to Ginny málem rozlomilo v pase.

„Takže,“ zamrkal Clay, otočil se a otevřel malou ledničku v rohu. „Jak jde práce, Gin?“

„Ale, však víš,“ odpověděla a poposedla. „Je to práce.“

„Ale ty pracuješ pro pivní společnost,“ řekl Clay přes rameno, štrachal v ledničce a hledal studený alkohol. „To je impozantní.“

„Jasně,“ kývla Ginny. „Ale žiju v Minnesotě.“

Na podzim v posledním ročníku Ginny podepsala smlouvu s globálním pivním konglomerátem Sofra–Moreno. Když tu nabídku dostala, byla téměř v závěru studia historie a literatury – důkaz, že váš titul neznamená vůbec nic a že po vysoké škole můžete dělat, co chcete, pokud jste dostatečně dobří lháři. Cože? Měla dostávat skoro šesticiferný plat ročně za studium historie piva? To rozhodně ne. Musí alespoň předstírat, že přispívá k zisku společnosti.

Když podepsala smlouvu, byla připravená na vzrušující glo-bální kariéru. Představovala si, že navštíví pivovary po celém světě. Bude se setkávat s vedoucími pracovníky. Šplhat po žebříčku. Možná dokonce získá certifikát Cicerone a stane se someliérkou piva.

Až do chvíle, kdy ji umístili do Minnesoty.

Chtěla říct ne. Chtěla si hledat jinou práci. Jenže pak se navalilo studium, nějak se jí ztratil všechen volný čas a ona se tak nějak otupěle propadla do své budoucnosti. Do cesty, která jí byla určena.

„Minneapolis-Saint Paul, Twin Cities, města dvojčata!“ zatleskal Tristan. „Máš štěstí, že tam žiješ. Věděla jsi, že odtamtud můžeš letět do sto šedesáti tří různých měst? Je to jeden z hlavních uzlů Delty a Delta je nejlepší letecká společnost.“

„Tristane,“ přerušil ho Finch, než začal s delším výkladem.

Tristan a Finch spolu nevycházeli. Nešlo o to, že by se neměli rádi, spíš o to, že byli jako dvě strany jedné mince. Oba podsadití, oba měli šikmý úsměv a kudrnaté vlasy – Finch krátké a plavé, Tristan dlouhé a světle hnědé –, oba pocházeli ze zámožných rodin a chodili na soukromé školy na východním pobřeží, kde veslovali za univerzitní týmy. V prvním ročníku na Harvardu je často považovali za bratry. V průběhu let se ale rozešli, jako by to byla přímá reakce na tohle nechtěné srovnání. Zdůrazňovali své odlišnosti, jak jen to šlo. Byla to stejná logika, jaká stojí za tím, proč spolu mají sousední země neustále konflikty: nesnášíme ty, kdo jsou nám příliš podobní.

Z Tristana rostl typický finančník: vystudoval ekonomii, stal se členem Harvardského konzultačního klubu, absolvoval stáž v bance, oblékal se do klasických košil a kvalitních bot. Pečlivě se holil a ještě pečlivěji sledoval své portfolio.

Finch naopak setřásl ze své výchovy co nejvíce. Nechal si narůst vlasy, oblek vyměnil za tepláky a veškerý volný čas trávil buď s kytarou na klíně, nebo ve fyzikální laboratoři s pytlíkem trávy v batohu.

Ginny odvrátila oči od Finche a přinutila se myslet na jiné věci. Na posledního obyvatele Sullivan Street. Nepřítomného Adriana.

Ze všech kluků žijících v bytě 5E ho znala nejméně. Přistěhoval se na poslední chvíli. Byl jiný. Ještě na vysoké škole, při těch málo příležitostech, kdy se setkali, byl přátelský přibližně stejně jako kaktus. Ale pokud chce mít během své návštěvy New Yorku kde spát, musí s ním nějak vycházet.

Clay konečně doštrachal v lednici a vytáhnul ingredience na koktejl – přesně to, čeho se Ginny obávala. Jeden panák tequily má sto kalorií, dvě deci limonády dalších sto… Vstala, přešla malou místnost a otevřela okno. Do místnosti pronikl chladný vzduch. Zhluboka se nadechla, pak se vrátila k pohovce a posadila se.

Clay nalil čtyři sklenice tequily a limonády. Finch si zapálil cigaretu a hrál si s bluetooth reproduktorem, aby nastavil playlist ke hře. Tristan se neúspěšně pokoušel sebrat mu kabel. Celou dobu si povídali – o práci, o sportu, o holkách, se kterými chodí. Pokaždé, když se Tristan zmínil o letadlech, Ginny a Finch po něm hodili ubrousky.

Jejich hlasy po ní splývaly a Ginny si uvědomila, že její úzkost na krátkou chvíli polevuje. Byl to dobrý pocit, nebýt už ta holka. Být prostě jedna z party. Jedna z kámošů.

Nadechla se a naplnila si tělo chladným vzduchem a dýmem cigaret.

Adrian otevřel dveře budovy na West Street 200, kde sídlí Goldman Sachs, a vyšel na ulici, kde už dávno panovala černá noc. Nevzpomínal si, kdy naposledy odešel za denního světla.

Nějakým zázrakem se dostal z kanceláře před půlnocí. Tohle bude po dlouhé době jeho první příležitost jít ven se spolubydlícími. Se spolubydlícími a dívkou. Ginny.

Adrian se s Ginny na vysoké škole moc dobře neznal. Vídával ji v kampusu – jak jezdí na kolečkových bruslích po Plympton Street nebo tančí na stole s Clayem v Delphicu –, ale neznal ji. Podle toho, co mu Clay vyprávěl, podepsala po promoci smlouvu s velkou pivní společností a odstěhovala se do Minnesoty. Za normálních okolností by nedokázal pochopit, proč by tam někdo chtěl žít, ale právě teď nenáviděl svůj život v New Yorku tak hluboce, že žít sám na Středozápadě mu připadalo jako sen.

Nikdy by se tam samozřejmě nepřestěhoval. Pokud by se měl někam vrátit, tak do Budapešti, kde se narodil.

V kapse mu zabzučel mobil. Vytáhnul ho. Byla to jeho máma, která se ptala, jaký měl týden. „Milyen volt a heted?“

„Kiváló,“ odpověděl. (Výborný.) Jeho každotýdenní lež.

Zastrčil telefon a zamířil k Sullivan Street.

Adrianovou nejoblíbenější částí cesty z práce byly tři bloky, které šel pěšky po Prince Street. Ulici lemovali výtvarníci, před nimiž byly rozložené obrazy, šperky a tkané deky. Stoly se přelévaly z restaurací na chodník. Lidi se dotýkali nohama pod bílými ubrusy. Scéna mu připomínala ulici Váci. V Budapešti.

Léta strávená v Maďarsku byla nejšťastnější, jaká si pamatoval. Matka sice měla vlastní byt, kde žila s Adrianem a jeho starší sestrou Beatrix, ale neustále pracovala, takže většinu času trávil u prarodičů za Budapeští v domě, který jeho dědeček vlastnoručně postavil. Na zahradě rostly třešně a na plotně se vařilo zelí. Poblíž bydlela spousta Adrianových pratet a prastrýců, kteří se pravidelně scházeli, aby oslavili svátek nějakého obskurního světce. Pořád byl někdo opilý. Pořád se někdo s někým hádal.

Adrianovi tyhle hádky po letech chyběly.

Když bylo Adrianovi osm let, zapsala ho máma na hodiny angličtiny. Jednou týdně jezdil na kole do domu jedné prastaré Maďarky a poslouchal, jak na něj brebentí jazykem, kterému nerozuměl a ani nechtěl rozumět. Nikdy se nepřidal. Nikdy ani neotevřel ústa. Proč by to dělal? Všichni v jeho životě mluvili maďarsky.

Když mu bylo devět let, oznámila matka, že se stěhují. Do Ameriky. Řekla mu to v kuchyni jejich bytu v centru Pešti. Adrian to místo nikdy neměl rád. Dával přednost barevným domům a dlážděným ulicím Szentendre.

Toho odpoledne ho matka posadila k dřevěnému kuchyňskému stolu a řekla: „Távozunk.“ (Odcházíme.)

„Hová megyünk?“ (Kam jdeme?)

„Amerika.“

Jeho matka se bude znovu vdávat, pověděla mu. Za muže, jehož jméno Adrian nikdy neslyšel. Muže, který žil daleko, v cizí zemi, v Indianě. Nevěděl, jak se s tím mužem seznámila, ačkoli později zaslechl, jak Beatrix šeptá do mobilu o jakési online seznamce.

Adrian zíral na matku, která přecházela kuchyní a vybalovala nákup, ukládala koření. Pohybovala se nenuceně, jako by synovi právě neoznámila, že se mu rozpadá celý život. Byl tak rozzlobený, že by klidně mohl ztropit scénu – kdyby byl ten typ, který to dokáže.

Ale nebyl. Místo toho držel to všechno v sobě, všechen vztek, všechen smutek, všechen žal za jediný domov, který kdy poznal.

„Pakold össze a cuccaidat,“ dodala. „Egy hét múlva indulunk.“ (Sbal si věci. Odjíždíme za týden.)

Když došel ke vchodovým dveřím domu, zabzučel mu telefon. Podíval se na něj, očekával další e-mail od svého šéfa.

Ale byl to jeho budoucí pronajímatel.

Našel si jednopokojový byt na StreetEasy. Clayovi a ostatním zatím neřekl, že se stěhuje a že jim nepodepíše novou nájemní smlouvu. Bydlení s nimi bylo zábavné, ale Adrian už si chtěl vyzkoušet opravdovou dospělost. Mít místo, kde si může lehnout a všechno vypnout, každý vypínač a páčku své osob-nosti.

Na jejich předních schodech se ve vánku nadouvala igelitka plná papírových krabiček. Zásilka z Mamoun’s. Clay asi neslyšel, když poslíček zvonil. Typické. Nejspíš vykládal Ginny nějakou historku.

Když Adrian souhlasil, že se sem po promoci nastěhuje, byl Clay jediný ze spolubydlících, kterého opravdu znal. Seznámili se v klubu Delphic, Clay byl předsedou a Adrian místopředsedou. Byla to přirozená dvojice: Clay byl se svým charismatem tváří klubu, zatímco Adrian se staral o organizaci a zákulisní strategii. To uspořádání mu nevadilo, nikdy nepatřil k těm, kteří jsou rádi v centru pozornosti.

Zatímco stoupal po schodech s igelitkou v ruce, myslel na to, jaké bude bydlení v garsonce: vlastní prostor, postel a malá kuchyňka, televize na sledování filmů a knihovna plná románů. Stohy a stohy.

Ve vzácných chvílích volného času Adrian četl. Většinou beletrii. Měl rád příběhy, které ho vtáhly do psychiky vypravěče, které ho nutily cítit. Protože on cítil. Opravdu cítil. Cítil tak, jak se v reálném životě zdálo nemožné. Postavy umíraly a on byl smutný. Postavy se zamilovaly a on byl šťastný. Možná neplakal ani se nahlas nesmál, ale v hrudi mu něco vřelo, svíral se mu žaludek, záchvěv vzrušení mu sjížděl až k prstům na nohou.

Možná to bylo to bezpečí nereálného. Vědomí, že může zavřít knihu nebo vypnout televizi a emoce se vypnou s ní. Jako ochranné zábradlí kolem srdce.

Ve chvíli, kdy Tristan otočil kartu, která doplnila Ginnyin full house, se otevřely dveře bytu a vstoupil Adrian Silvas. Jeho tvář v úzké předsíni zůstala ve stínu. Na sobě měl typickou uniformu investičního bankéře: sako a klasická košile, vyžehlené kalhoty a kožené boty.

Ginny si v duchu povzdychla. A moje dobrá nálada je v háji.

„Zombie se vrací,“ poznamenal Finch a odložil telefon. „A tak brzy.“

„MD je na víkend v Hamptons.“ Adrian zavřel dveře a vešel do obývacího pokoje. V ruce držel igelitku, ze které se linula vůně smažené cizrny a jehněčího.

Ginny se nasměrovala na jídlo a několikrát se zhluboka nadechla. Tohle zvládne. Na tohle se připravovala, proto do sebe celý den nevpravila žádné jídlo. Aby v sobě vytvořila jeskyni. Může jíst a jídlo se propadne hluboko do jeskyně – daleko, daleko od jejích boků, stehen, kruhu kolem břicha.

Je to jen jeden večer.

V kapse jí zabzučel telefon. Vytáhla ho a podívala se na displej. Byl to facetime od její sestry Heather. Jako už tolikrát stiskla tlačítko IGNOROVAT.

„Ahoj, Ginny.“

Vzhlédla. Adrian stál nad ní, odložil jídlo na stolek a rozepnul si sako. Usmál se. Byl to malý úsměv, záblesk bílých zubů a přimhouřené oči uprostřed tmavých vlasů a náznaku strniště. Linie čelisti byla dlouhá a ostrá, oči tak tmavě hnědé, že by mohly být skoro černé. Vypadal unaveně, tak unaveně, ale upřímně rád, že ji vidí.

Ten drobný úsměv s ní udělal něco zvláštního. Jako zadunění hluboko uvnitř dlouho dřímající sopky. Ten pocit Ginny šokoval. Sklopila oči, tváře se jí rozpálily. Když zase vzhlédla, Adrian se na ni zvědavě díval.

Připomněla si slušné vychování, vyskočila, až jí telefon vyklouznul z ruky, a zatočila se jí hlava. „Adriane, ahoj!“ Hlas měla příliš vysoký. Zamrkala skrz hvězdičky, které jí poskakovaly před očima. „Už je to tak dlouho! Jak se máš? Jak bylo v práci?“

„Práce byla duši vysávající jako obvykle,“ odpověděl.

Zamrkala, vidění se jí ustálilo. „Ty nemáš rád investiční bankovnictví?“

„Nikdo nemá rád investiční bankovnictví.“

„Aha.“ Ginny naklonila hlavu a prohlédla si ho. Byl hezký. Mnohem hezčí, než si pamatovala. „Na někoho, kdo nenávidí svou práci, vypadáš překvapivě dobře.“

Těch slov litovala, sotva je vypustila z úst. Do prdele. Byla to urážka, nebo kompliment? Už to bylo tak dlouho, co byla ve společnosti; jako by zapomněla, jak na to.

Adrian se na ni chvíli jen díval s pootevřenými rty a staženým obočím. Otevřela ústa, aby se omluvila, aby řekla, že si dělala legraci – ale pak se Adrianův obličej bez varování rozdělil do úsměvu. Úsměv ho proměnil, rozbil každou tvrdou, unavenou vrásku jeho obličeje a vymazal z ní toho odměřeného kluka, kterého si pamatovala z vysoké. Tak ji to šokovalo, že se málem zapotácela.

„Díky,“ odpověděl. „Aspoň myslím.“

„Chystáme se na Texas Hold’em,“ ozval se Clay. „Chceš se přidat?“

„Musím se osprchovat a převléknout.“ Adrian se otočil, mávnul přes rameno a zamířil do svého pokoje. „Rád jsem tě viděl, Ginny.“

Jeho dveře se zavřely. Ginny zírala na jejich oprýskané bílé dřevo.

Huh.

Adrian si sundal sako a hodil ho na postel. Stěny pokoje byly holé, stůl prázdný. Netrávil tu téměř žádný čas. Neměl sílu se o to starat.

Zombie se vrací.

Nebylo mnoho lidí, které by Adrian opravdu neměl rád. Kdyby jeho emoce byly grafem, zaznamenávaly by jen jemné vrcholy a údolí – nikdy ne exponenciální propady nebo vzestupy. Nedokázal cítit lásku, ale ani nenávist; k většině lidí se choval zcela neutrálně.

Ale neměl rád Alexe Finche. Nedokázal by vysvětlit, proč vlastně. Byl to jeho dojem, který mu uvízl v břiše v okamžiku, kdy Finchovi poprvé potřásl rukou, najednou kluzkou a lepkavou, jako pijavice, která člověku proklouzne mezi prsty, když se snaží ruku odtáhnout.

Nešlo o to, že by Finch byl hrubý nebo nepříjemný. Naopak, kdykoli Adrian mluvil, Finch si dával záležet, aby se k němu naklonil, přimhouřil oči a podepřel si bradu rukou. Cokoli, aby bylo jasné, že poslouchá, opravdu poslouchá.

Ale bylo to něco za jeho očima. Něco, co Adrian nedokázal rozluštit a co se mu nelíbilo.

Teď ten pocit setřásl a svlékl ze sebe zbytek oblečení. Když si omotával ručník kolem pasu, myslel na Ginnyin úsměv. Jak jí tváře zčervenaly z tequily. Je roztomilá. Mnohem roztomilejší, než si pamatoval.

Hra začala. Kluci se pustili do smažených předkrmů, Ginny se vrtala v humusu a taboulehu.

„All in,“ oznámil Tristan s plnou pusou hranolků, světle hnědé vlasy se mu při žvýkání pohupovaly. Postrčil všechny svoje žetony doprostřed.

„Cože, kámo?“ užasl Finch. „Vždyť je to teprve první kolo.“

Tristan pokrčil rameny.

Finch hodil svoje karty na stůl. „Já to balím.“

„Vždy konzervativní.“ Tristan si olíznul prsty a shrábnul hromádku žetonů.

„Říká muž, jehož otec je doslova ztělesněním republikánské strany,“ zabručel Finch.

V dalším kole Clay vyložil river – křížovou osmu, šestku i devítku. „Kdopak tu má straight flush?“ zeptal se a hodil doprostřed žetony v hodnotě dolaru.

Tristan hvízdnul. „Vida energii velkýho ptáka.“

Finch potřásl světlými vlasy. „Tenhle kretén nemá ani hovno.“

Clay se ušklíbl a stiskl k sobě konečky prstů.

„Dorovnávám,“ ozvala se Ginny a vytáhla ze svých žetonů dolar.

Tristan se usmál ještě zářivěji. „To je naše holka. Jak říká můj otec: Žádné peníze se nikdy nevydělaly, aniž by se nejprve utratily.“

„Drž hubu, Tristane,“ vyjeli Ginny a Clay společně.

Hráli půl hodiny. Clay míchal další drinky. Tristan prohrál všechny své žetony kvůli špatnému dorovnání a okamžitě je zase dokoupil. Finchovi pomalu odtékaly peníze, žetony mu padaly na stůl jako kapající kohoutek. Nakonec to vzdal úplně, popadl kytaru a vybrnkával Slow Dancing in a Burning Room. Ginny se ze všech sil snažila ignorovat, co jí to dělá s břichem.

Když vzpomínala na první ročník, vybavoval se jí Finchův hlas. Když ho poprvé slyšela zpívat – u stolu na beer pong, mezi nimi spousta plechovek Four Loko –, sevřel se jí žaludek. Hlas měl svěží a hladký, jako karamelka mezi zuby. Sledovala, jak jeho rty tvoří slova písně, kterou slyšela jen napůl. Chtěla ty rty sevřít dlaněmi. Zachytit tu melodii mezi nimi a přinést si ji zpátky na kolej, aby si ji mohla poslechnout, kdykoli bude chtít.

Když vzpomínala na první ročník, vybavovaly se jí jeho oči, které ji pronásledovaly, kamkoli šla. Myslela na to, jak stojí v Tasty Burger v džínových šortkách a bosá, dělí se o sáček hranolků, Harvard Square se točí kolem nich. Myslela na něj uvnitř sebe. Na jeho šepot – mám tě tolik rád.

Na přátelství heterosexuální ženy s partou heterosexuálních mužů je jedno jasné: nevyhnutelně dojde ke komplikaci. Buď se do jednoho z nich zamilujete, nebo se jeden z nich zamiluje do vás. Někdy je to vzájemné. Ve většině případů tomu tak není. A v té nejhorší situaci vás jeden z nich bude pronásledovat. Bude vás vytrvale pronásledovat, přestože budete opakovaně trvat na tom, že je to hrozný nápad. Bude vás pronásledovat, dokud se nevzdáte. Dokud se do něj nezamilujete.

Pak vám zlomí srdce tak strašně, jak jen to půjde.

Ginny si pošesté zkontrolovala karty, pečlivě se snažila odvracet oči, aby jí nesjely k Finchovu křeslu.

Clay vytáhnul svůj falafel a hranolky a potřásl jimi dívce pod nosem. „Chceš?“

Ginny se zadívala na tu mastnotu. Kdysi dávno by to udělala. Kdysi dávno byla večeře partyzánskou válkou, Ginny proti svým třem bratrům. Každý kradl jídlo z talíře ostatním, Heather v koutě zvedala oči v sloup. Kdysi dávno Ginny bojovala o svůj díl makaronů a cibulových kroužků a hranolků a o jakékoli další lahodné kalorické bomby, ke kterým se mohla dostat.

Teď už ne.

Natáhla ruku, vytrhla z hromádky přesně jeden hranolek a strčila si ho do pusy. „Mňam.“

Clay přimhouřil oči. Ginny strnula, čekala nějakou poznámku, otázku, nebo dokonce výslech. Zamumlala něco o tom, že si dolije, zvedla se a zamířila do kuchyně.

Cestou míjela polici s knihami. Zastavila se, aby si prohlédla autory: Zadie Smithová, Sally Rooneyová, Kurt Vonnegut, Chang-Rae Lee. „Čí jsou to knihy?“ zeptala se.

„Moje.“

Otočila se a uviděla Adriana opřeného o zeď. Usmál se a popotáhl si tričko.

„Opravdu?“ zeptala se.

„Opravdu.“

Pohled se jí zastavil na ostré linii jeho čelisti. Bílé tričko mělo výstřih do véčka, vykukovaly z něj tenké kudrlinky chlupů. Tmavé vlasy měl ještě mokré ze sprchy.

Ginny se už léta nezajímala o muže. Žádného. Finch byl poslední, koho si pamatovala, že by kdy aktivně chtěla. Na vysoké škole to zkusila: vybrala si nejhezčího kluka na večírku, dotkla se jeho ruky, šla s ním do jeho pokoje. Jakmile se ocitla v jeho posteli, dělala, co mohla, aby se naladila, aby si namluvila, že si to užívá. Ale když do ní konečně pronikl, byla suchá jako smirkový papír.

Pokaždé se jí v hrudi rozlil tupý, tichý smutek. Nechápala, co se děje. Myslela si, že toho kluka chce, ale když ho měla, už ne. Nechtěla nic. Předstírala orgasmus. Položila mu hlavu na rameno a zahalila se do jeho tepla jako do svetru, dokud ji nepřemohl bezesný spánek.

Nakonec se přestala snažit úplně.

Byla zlomená. Věděla to, ale nemohla s tím nic dělat. Její zlomenost nebyla jako gramatická chyba nebo špatný předmět v e-mailu, které může napravit tím, že je smaže a napíše znovu. Její zlomenost byla úzkost bez příčiny, tíha na hrudi těžká jako první sníh.

Ale když Ginny přejížděla očima po Adrianově hrudi, po ďolíčcích v jeho tvářích, srdce se jí náhle nečekaně rozbušilo tak, jak už to dlouho necítila.

Odkašlala si. „Máš tady pár mých oblíbených autorů.“

„A jednoho dne se k nim zařadíš, Gin,“ prohodil Clay a zvedl plastový kelímek.

Tristan a Finch křikli: „Přesně!“

„Ty píšeš?“

Adrianova otázka se vznesla nad všeobecné veselí. Když se na něj Ginny ohlédla, něco v jeho výrazu se změnilo. Už nebyl odtažitý, nebyl jinde. Vypadal, že ho její odpověď skutečně zajímá.

Ginny si zatahala za lem sukně. „Ani ne. Nikdy jsem nic nevydala.“

„Hej, no tak.“ Clay se naklonil přes opěradlo pohovky a šťouchnul ji do boku. „Četl jsem, co jsi mi poslala po tom, co ses přestěhovala do Minnesoty. Bylo to dobrý.“

A pořád psala. Každý den. Nástup do práce od devíti do pěti hned po promoci znamenal, že Ginny měla po práci celých pět hodin, které musela nějak vyplnit, než bylo přijatelné jít spát. Jak mám žít? ptala se sama sebe znovu a znovu během prvních týdnů v Minnesotě. Jak mám vyplnit svůj čas? Co z člověka dělá pořádného dospělého?

Mohla si najít nějaký klub. Mohla chodit na hodiny klavíru. Mohla si vyrazit do baru a snažit se najít si přátele. Ale přes den jedla tak málo a pracovala tak tvrdě, že při západu slunce už byla úplně vyčerpaná. Neměla energii na to, aby se přihlásila do nějakého kurzu, chodila na hodiny klavíru nebo si našla přátele. Byla smutná, hladová a osamělá.

Jednoho večera tedy otevřela notebook a začala psát. Psala bez cíle. Cokoli ji napadlo – rybář v zátoce na Aljašce, matka, která chodí na dlouhé procházky podél nepoužívaných železničních kolejí, chlapec vyrůstající u Boundary Waters. Psala o tom, že je smutná, hladová a osamělá.

Od té doby psala pořád.

Clayovi poslala svou první povídku, ale ostatní ne. Zbytek byl jen pro ni.

Na psaní se jí líbilo, že upoutává její pozornost a vyplňuje prázdné hodiny. Zachycuje její emoce a naplňuje prázdné tělo. Přenáší ji někam jinam. Umožňuje jí žít, alespoň na chvíli, mimo své já, které nemá moc ráda.

„A co Sofra-Moreno?“ zeptal se Adrian. „Nepracuješ v komunikaci?“

Pokrčila rameny. „To je dočasné. Není to navždy.“

Ačkoli se Adrian už na nic neptal, cítila žár jeho pohledu. Vyděsilo ji to. Posadila se zase na pohovku a posedmé si zkontrolovala karty.

Nepovažovala se za roztomilou. Nepovažovala se za osobitou, temperamentní, kreativní ani za nic z toho, jak ji lidé často popisovali. Ve skutečnosti o sobě přemýšlela tak málo, jak jen to bylo možné – a vždy jen v souvislosti s tím, jestli jí sílí pas, nebo ne. Upřímně řečeno, nejraději by byla, kdyby vůbec neexistovala.

Za žádoucí se považovala pouze tehdy, když se její váha nacházela pod určitým číslem. Byla přesvědčená, že pokud bude vyšší, její brada se zdvojnásobí, obličej se nafoukne a s tím zmizí i veškerá její sexuální přitažlivost.

Přesto Ginny ani nechtěla mít sex. S nikým. Neměla ho už roky.

Je to tak?

Sjela pohledem k Adrianovi a pak se rychle vrátila ke kartám. Už podruhé ten večer ucítila, jak se jí svírá břicho. Na stejném místě, které se jí kdysi sevřelo, kdykoli se podívala na Finche.

Adrian ze svého místa na židli s rovným opěradlem vedle televize sleduje tu zvláštní dívku ve svém bytě. Podala mu pití. Roznesla další rundu. Smála se. Adrianovi se její smích líbil – byl hlasitý, překvapivý. Zvuk, který by rozehnal holuby.

„Takže, Finchi,“ prohodila Ginny, aniž by zvedla oči od karet. „Jak se má Hannah?“

Hannah. Finchova přítelkyně a láska ze střední školy. Adrian se s ní nikdy nesetkal, ale jeho spolubydlící o ní mluvil tak často, že měl skoro pocit, že ji zná. Seznámili se, když hráli hlavní role ve školním představení West Side Story. Byla o rok mladší než Finch a v současné době studovala na Ohio State University. Pokud Adrian věděl, byli spolu nepřetržitě už šest let. Finch odložil kytaru, oči mu zářily. „Má se skvěle, jo. Hrozně ji baví poslední ročník. Uvidíme se na Díkůvzdání, až budeme oba doma v Clevelandu.“

Ginny se na něj usmála, ale ten úsměv se nedotkl jejích očí. „To je super.“ Zase se soustředila na karty, ale Adrian ji dál pozoroval. Co to zaslechl v jejím tónu? Tu napjatost, tu ostrou hranu? Ginny, kterou znal, byla samý smích a vřelost, rychle reagující vtipem. Clayův partner ve zločinu. Nikdy naštvaná. Nikdy odtažitá.

Co skrývá?

Než se nad tím stihl zamyslet, Tristan hodil karty na stůl a vykřikl: „Ha! Royal flush!“ Vyskočil z pohovky, hbitě se otočil a předvedl vítězný taneček. „Sežerte si to, dámo a pánové.“

„Ne, díky.“ Clay mu položil ruce na zadek a postrčil ho. Tristan padl po hlavě na pohovku.

„Páni,“ ozvala se Ginny. „To jsou fakt bezva karty.“ Našpulila rty v hraném zmatku, položila karty na stůl a zeptala se: „Ale nepřekoná to náhodou straight flush?“

Všechny oči se k ní obrátily.

Clay a Finch se nadšeně roztleskali.

Tristan na břiše na pohovce táhle zanaříkal.

Clay poplácal Ginny po rameni. „Tohle je moje holka.“

Zamrkala a shrábla všechny žetony ze stolu. „Můžeme už vyrazit do baru? Jsem připravená tančit.“

„Klídek, tygře.“ Clay zvedl ruku. „Potřebuju ještě jeden nebo tři drinky, než vyrazíme.“

„Dobře.“ Ginny vážně kývla, ruce položené na žetonech před sebou. „To si dejte všichni. Chraň bůh, abychom dobré lidi z Manhattanu vystavili pohledu na Tristana, jak tančí střízlivý.“

„Hej!“ Tristan se napřímil a dloubnul ji loktem do boku.

Ginny se zachichotala a dloubnutí mu oplatila.

Adrian se díval a přemýšlel, jestli takhle vypadá, když se člověk cítí ve své kůži.

Ginny a chlapci se vyhrnuli do vlahé říjnové noci. Clay zvedl ruku, aby přivolal taxíka. Tristan spustil něco o tom, že jeho otec se vždycky nechává vozit jenom v černých cadillacích. Finch ho natlačil na popelnici.

Ginny se zhoupla na špičkách svých bílých bot na platformě – nově koupené, pokus, jak zapadnout do módního newyorského davu. Na pažích jí naskočila husí kůže. Zima jako vždycky.

„Jsi v pohodě?“ ozval se těsně za ní hlas.

Otočila se a zjistila, že na ni shlíží Adrian. Lehký vánek mu čechral černé vlasy na temeni hlavy. Instinktivně spustila ruce, kterými si třela paže. „Ano,“ vyhrkla.

„Je ti zima?“

„Ne,“ zalhala.

Naklonil hlavu, ale mlčel, takže Ginny odvrátila pohled a zadívala se na ulici před nimi.

New York je všechno, co Minnesota není. Žádné podsadité, vousaté nordické typy mužů. Tady byly ženy s dlouhýma nohama, vysoké jak hory. Těla ve tvaru telefonních drátů. Oči plné zasněné touhy. Ginny by se v tom všem nejraději utopila.

A nešlo jen o modelky. Šlo o všechny. Vytáhlí teenageři. Muž, jehož obličej jako by prošel lisem na odpadky. Žena s velkým poprsím a očima jako z oceli, oblečená v obleku, který Ginny viděla jen u Jamese Bonda.

Ten styl. Přímo z nich vyzařoval. Elegantní ženy v oblečení na míru, černých punčochách a střevíčcích na jehlách. Fotografka, hubeňoučká jak dítě, si přidřepla na rohu, džíny nebezpečně blízko tomu, aby jí spadly z boků.

Chasidští muži s kudrnami pohupujícími se pod černými klobouky. Třínohý pes. Muž s hustým obočím a obrovskými černými sluchátky, který se prodírá tlačenicí a odříkává slova písně, kterou nikdo jiný neslyší.

Heather by sem zapadla, pomyslela si Ginny.

„Taxík, hm, ehm,“ pronesl Clay s přízvukem z Jersey Shore.

„Taxík, hm, ehm,“ zakřičeli Finch s Tristanem.

Všichni se nacpali do malého žlutého sedanu. Ginny nějakým způsobem skončila Adrianovi na klíně. Ani jeden z nich si toho druhého nevšímal. Auto se rozjelo a vezlo je k baru.

Niagara byla plná těl. Těla u předního baru. Těla vzadu. Těla u fotobudky. Těla u herny. Těla na tanečním parketu.

Kluci ji vedli davem. Překřikovali hudbu a hlasy. Clay šel ve-předu, ruce nad zrzavými vlasy. Ginny se držela blízko stožáru, který tvořil Adrian. Finch strčil Tristana loktem do skupinky dívek, které si objednávaly vodku s limonádou.

Když se dostali dozadu, kluci zmizeli na parketu, poskakovali a pokyvovali hlavou. Všichni kromě Adriana. Ten se naklonil ke Ginny a zeptal se: „Dojdeme pro pití?“

Přikývla, a tak se protlačili k malému baru zastrčenému v zadním rohu.

„Corony?“ zeptal se Adrian.

„Jasně.“

Adrian se obrátil na barmana. „Pětkrát coronu, prosím.“ Vytáhnul peněženku a podal muži kreditku.

„Děkuju,“ pronesla Ginny. Jen pokrčil rameny. Barman jim předložil pět otevřených lahví, každou s plátkem limetky na okraji, a Adrian podal dvě Ginny.

Zaváhala. Jedna corona má sto padesát kalorií, k tomu tequila, kterou předtím vypila, a…

Víte co? Seru na to.

Nacpala limetku do lahve a přihnula si.

Vypila tři corony. Tančili celé hodiny. DJ hrál písničky z počátku tisíciletí a Ginny zpívala z plna hrdla. Tančila se svými kluky. Clay ji zvedl a točil se s ní po parketu, jako by nic nevážila.

Nepamatovala si, kdy se naposledy takhle bavila.

Chtěla, aby jí život v Minnesotě vyšel. To se jí podařilo. Chtěla se postavit na vlastní nohy a dokázat si, že ke šťastnému životu nepotřebuje nikoho jiného.

Hodně se spletla.

Celý život měla kolem sebe houf sourozenců. Sourozenci a kamarádi a kamarádi sourozenců. Naplňovali její život. Rozptylovali ji od toho, co měla v hlavě, což bylo hodně často až moc nepříjemné místo k životu. Rozesmávali ji, i když si myslela, že to nedokáže. Až dosud si Ginny neuvědomovala, jak zásadní jsou pro její vlastní štěstí ostatní lidé.

Chci se přestěhovat do New Yorku.

Ta myšlenka ji zasáhla jako rána lopatou do hlavy.

Chci se takhle cítit pořád. Chci se přestěhovat do New Yorku.

V jednu chvíli přes mlhu vědomí zaregistrovala, že se Adrian v rohu baví s nějakou dívkou. Byla drobná, měla myší vlasy a na sobě sněhobílý overal. Vytáhla se na špičky, aby mu něco zakřičela do ucha.

No, pomyslela si Ginny, to ale vůbec nebude stačit.

Adrian nikdy nevěděl, co si počít se svým přitažlivým vzhledem. Byl to pro něj dar, o který nikdy nežádal. Nevadil mu, ale rozhodně mu přinesl víc zmatku a nechtěné pozornosti než co jiného.

Tak třeba teď, například. Chtěl si jen užít večer s kluky, ale holky, jejichž jména si nedokázal zapamatovat, za ním pořád chodily a prakticky mu ječely do ucha.

Nešlo o to, že by byly ošklivé. Dívky, které ho balily v barech – které se nabízely, že mu koupí drink, nakláněly se k němu příliš blízko nebo mu pokládaly ruce na ramena –, téměř nikdy nebyly ošklivé. Byly sebevědomé, krásné, jejich zájem byl zřejmý. Kdyby chtěl, mohl by mít kteroukoli z nich.

Jenže on je nikdy nechtěl.

Nikdy neměl vážnou známost. Nikdy o žádnou ženu aktivně neusiloval déle než několik týdnů. Nikdy po tom netoužil. Nebyl gay. Nebo aspoň předpokládal, že není, protože nikdy nechtěl ani žádného muže.

Tak jednoduché to bylo – pokaždé, když se Adrian pokusil zamilovat, selhal.

Zatímco se Bílá kombinéza ucházela o jeho pozornost, koutkem oka něco zaregistroval. Byla to Ginny. Pohupovala boky po okraji tanečního parketu a blížila se k němu. Adrian si úlevně oddechl. Přicházela ho zachránit.

Začali hrát písničku od Outkastu, když Ginny došla až skoro k němu. Nedotkla se ho, ani se na něj nepodívala.

Jen tančila.

Byla jiná než většina dívek, které znal. Hlasitá. Nefiltrovaná.

Žila v Minnesotě. Pracovala pro pivní společnost. Ráda jezdila na kolečkových bruslích. Všechny porazila v pokeru. Pokud měl být upřímný, byla tak trochu divná.

Napadlo ho, že se mu to líbí.

Takže bez u něj obvyklého váhání dvakrát poplácal Bílou kombinézu po rameni, pak se otočil k Ginny a natáhl k ní ruku.

Obvykle dívky k tanci nevyzýval. Spíš stál stranou a sledoval dění. Ale něco na téhle dívce ho nutilo vzít ji za ruce a zatočit se s ní. Zpívat s ní. Zrcadlit její úsměv.

Ginny tančila bez zábran. Točila se a pohupovala a smála se tak hlasitě, že to bylo slyšet i přes dunivou hudbu. Dívala se na něj obrovskýma zelenýma očima, které se leskly ve světlech přejíždějících nad davem. Lehkým úsměvem jako by ho zvala blíž, říkala mu, aby ji přitáhl k sobě, hrudí na hruď a do zá-klonu.

Nepamatoval si, kdy se naposledy takhle bavil.

Cítil, jak mu v břiše buší srdce. Je to normální?

V taxíku cestou domů Adrian choval Ginnyinu ruku ve své jako dítě v zavinovačce.