Přeložil Petr Kotrle

Copyright © 2024 Beale Williams Enterprise

All Rights Reserved

Copyright © 2025 for the Czech translation by Petr Kotrle

Copyright © 2025 for Cover by Tomáš Flak

Copyright © 2025 for Maps by Isaac Stewart

Copyright © 2025 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-284-0835-0

Věnování

Všechny čtyři díly Posledního krále Východního Ardu věnuji svým americkým redaktorům a nakladatelům, Betsy Wollheimové a Sheile Gilbertové, a své ženě a partnerce Deborah Bealeové.

Poděkování

Takto dlouhá kniha (a příběh) si žádá pomoc mnoha lidí a já měl se všemi svými pomocníky velké štěstí.

Ylva von Loehneysenová, Ron Hyde, Angela Welchelová a Jeremy Erman jakožto oficiální strážci kánonu usměrňovali vznik těchto příběhů a dohlíželi na to, abych se Východního Ardu držel co nejvěrněji.

Deborah Bealeová (manželka, redaktorka, a oficiální milovaná osoba), moji nakladatelé Betsy Wollheimová a Sheila Gilbertová spolu s Joshem Starrem a superchytrou redaktorkou Marylou Capes-Plattovou, ti všichni velkou měrou přispěli k tomu, aby tato kniha a předchozí dávaly smysl a měly správný pravopis. Můj úžasný agent Matt Bialer jako vždycky pomáhá, aby všechno fungovalo a (co je ještě důležitější) pečuje o to, abych se nedostal do problémů.

Isaac Stewart (s badatelskou pomocí Rona Hydea) opět vytvořil nádherné mapy, za což mu nedokážu dostatečně poděkovat.

A průběžně se mi dostávalo morální podpory od mnoha a mnoha osob včetně Lisy Tveitové a lidiček z tadwilliams.com, mých německých a britských nakladatelů (a samozřejmě také dalších), naší Nedělní čtenářské bandy roztroušené po mnoha různých zemích a také od přátel ze sociálních médií na několika různých platformách. Vítejte všichni na Wicked Tribe Worldwide! Sláva WTW! To vy jste vítr pod mými vratkými, unavenými křídly.

Synopse Koruny z čarodřeva

Od konce vražedné, magické války s Králem bouří – války, jež málem zničila lidstvo – uplynulo více než třicet let. Zemím lidí vládnou z Nejvyššího trůnu král Simon a královna Miriamele, sotva víc než děti, když byl Král bouří poražen, ale se svými bývalými spojenci, nesmrtelnými Sithy, ztratili kontakt. Potom je cestou na Hayholt, starý hrad, jenž je sídlem Nejvyššího trůnu, ze zálohy přepadena Tanahaya, první vyslanec Sithů od konce války.

Zatímco Tiamak, učenec a blízký přítel krále a královny, se snaží se svou ženou Thelíou Tanahayin život zachránit, královna Miriamele a král Simon jsou mimo hrad, na cestě po království.

V rámci vyjížďky na sever jsou právě na návštěvě Hernystiru a krále Hugha, neboť Simon a Miriamele jsou znepokojeni chováním Hugha a jeho nové milenky, tajemné lady Tylleth. Královna vdova Inahwen varuje rádce královského páru, hraběte Eolaira, že král Hugh a Tylleth obnovili uctívání Morrigy, prastaré, temné, krví potřísněné hernystirské bohyně.

I když princ Morgan, sedmnáctiletý vnuk Simona a Miriamele, doprovází královskou rodinu na vyjížďce, tráví dny pitím a sukničkařením ve společnosti rytířů Astriana, Olverise a starého Porta. Morganův otec, princ Jan Jošua – jediný potomek Simona a Miriamele – zemřel před několika lety na záhadnou nemoc, čímž se z jeho ženy Idely stala vdova a z Morgana a jeho mladší sestry Lillie poloviční sirotci bez otce. Král s královnou, rodiče Jana Jošuy, pro něho stále truchlí.

Když králův rádce Tiamak zrovna neošetřuje otrávenou sithijskou vyslankyni, sbírá knihy pro knihovnu, která má uctít památku zemřelého Jana Jošuy, avšak jeho pomocník bratr Etan při zkoumání části princovy pozůstalosti objeví zakázanou a nebezpečnou knihu Pojednání o aetherických šepotech. Tiamaka naplní zlá předtucha, neboť Pojednání kdysi patřilo čaroději Pryratovi, nyní již mrtvému, jenž spolu s Králem bouří Inelukim usiloval o zničení lidstva, byť se jim nakonec jejich záměr nezdařil.

Hrozeb mírové vládě Simona a Miriamele přibývá. Na mrazivém severu, v jeskynním městě Nakkiga pod horou Bouřný štít se nestárnoucí vládkyně Nornů, královna Utuk’ku probudila z mnohaletého magického spánku. Její hlavní sluha, kouzelník Achenabi, povolá na audienci ke královně velmistra Řádu stavitelů Viyekiho a ona mu oznámí úmysl znovu zaútočit na země smrtelníků. Královna uskuteční zvláštní obřad, při němž oživí Ommu, jednu z hlavních služebnic Krále bouří, i když se předpokládalo, že navěky zahynula při neúspěšném pokusu Nornů zničit Hayholt a království smrtelníků.

V Elvritshalle, hlavním městě Rimmersgardu, se královna Miriamele a král Simon znovu setkají se starým spojencem Sludigem a jeho ženou Alvou, jakož také se svými vzácnými qanuckými přáteli Binabikem a jeho ženou Sisqi. Seznámí se také s dcerou trollů Qinou a jejím snoubencem Malým Snenneqem.

Královská družina dorazí do Elvritshally právě včas, aby se mohla rozloučit s vévodou Isgrimnurem, jenž zemřel krátce po jejich příjezdu. Jeho posledním přáním je, aby Simon a Miriamele obnovili pátrání po princi Jošuovi (Miriamelinu strýci, Simonovu učiteli a jmenovci Jana Jošuy) a jeho dvojčatech jménem Derra a Deornoth, která před dvaceti lety záhadně zmizela. Později se Malý Snenneq, jenž je Binabikovým učedníkem, setká s princem Morganem a předpoví, že pro něj bude stejně důležitý, jako byl Binabiq pro Morganova dědečka, krále Simona.

Na hradě v jižním Rimmersgardu, který hostí královskou družinu cestou domů, si Simon uvědomí, že se mu už mnoho dní nic nezdálo. Poradí se s Binnabikem a ten mu vyrobí talisman, který mu má pomoct.

Hned další noci se Simonovi zdá o jeho zemřelém synovi a hlasu malé Leleth, která na něho kdysi volala ve snech před třemi desítkami let. Leleth mu řekne, že „děti se vracejí“. Poté, co Simon svým náměsíčnictvím vyděsí celý dvůr, Miriamele talisman zničí a Simon znovu ztratí schopnost snít.

Ještě dál na severu je míšenka obětnice Nezeru, dcera nornského šlechtice Viyekiho a lidské ženy Tzoji vyslána jako součást „Spáru“ nornských bojovníků pro kosti Hakatriho, bratra Inelukiho, poraženého Krále bouří. Nezeru a její druhové pod vedením velitele Makha zjistí, že kosti jsou uctívány smrtelníky, ale Makho a Nornové se jich zmocní a rozezleným ostrovanům uniknou. Nezeru na útěku nezabije jednoho z jejich nepřátel (dítě), za což je Makhem přísně potrestána.

Ale než se Spár stačí s Hakatriho ostatky vrátit do Nakkigy, setká se s ním arcimág nornské královny Achenabi, který si vezme kosti a Spár pošle na horu Urmsheim s novým úkolem získat krev živého draka. Na pomoc v tomto nebezpečném podniku s nimi pošle zotročeného obra jménem Goh Gam Gar.

Cestou na východ k hoře Urmsheim narazí nornský Spár na smrtelníka Jarnulfa, bývalého otroka v Nakkize, jenž přísahal, že Norny a jejich nesmrtelnou královnu Utuk’ku zničí. Jelikož Spár ztratil svého ozvěnáře – vyškoleného zprostředkovatele zpráv – Jarnulf přesvědčí Norny, aby si ho vzali jako průvodce, přitom však doufá, že bude moci prosadit vlastní záměry.

Všichni putují na východ k hoře, poslednímu známému domovu draků, a Jarnulf cestou zaslechne, jak se Nornové baví o velkém plánu své královny porazit smrtelníky získáním něčeho, co nazývají „Koruna z čarodřeva“.

Ve střední části Rimmersgardu Spár narazí na královskou výpravu a Jarnulfovi se podaří královně Miriamele a králi Simonovi tajně doručit zprávu, že nornská královna hledá něco, čemu se říká Koruna z čarodřeva. Simona, Miriamele a jejich rádce to poleká. Viděli již dost známek obnoveného nepřátelství ze strany Nornů, aby brali zprávu od Jarnulfa vážně, přestože o něm do té doby nikdy neslyšeli.

Ve městě Nabban se Wranňanka Jesa stará o Serasinu, malou dceru vévody Salucerise a vévodkyně Canthie, spojenců Simona a Miriamele. V Nabbanu stoupá napětí: hrabě Dallo Ingadaris se spolčil se Salucerisovým bratrem, hrabětem Drusisem, aby rozdmýchali strach z Thrithingských, kočovníků, jejichž území sousedí s Nabbanem. Drusis obviní Salucerise, že je příliš zbabělý, než aby barbary potrestal a zahnal je zpátky do stepí.

Na planinách Thrithingů se zatím šedooký Unver, adoptovaný člen Jeřábího klanu, a jeho společník Fremur zúčastní nájezdu na nabbanskou osadu.

Na útěku Unver zachrání Fremurovi život, částečně možná proto, že by si chtěl vzít za ženu jeho sestru Kulvu.

Královskou výpravu dostihne sir Aelin a přiveze zprávy svému prastrýci, hraběti Eolairovi. Lord Pasevalles, Eolairova dočasná náhrada na Hayholtu, je znepokojen vývojem v Nabbanu a hernystirská královna Inahwen vzkazuje, že král Hugh a lady Tylleth si v uctívání strašlivých starých bohů počínají čím dál otevřeněji. Eolair pošle Aelina s těmito špatnými zprávami za spolehlivým spojencem, hrabětem Murdem. Když však hledají útočiště před bouří, Aelin a jeho muži přenocují v pohraničním hradě u barona Curudana, velitele soukromých elitních oddílů krále Hugha. Aelin v noci během bouře nezřetelně zahlédne před pevností obrovskou nornskou armádu a následně pozoruje Curudanovo setkání s nejnebezpečnějšími nepřáteli lidstva. Než však mohou Aelin a jeho muži se zprávou o této zradě uniknout, Curudanovi Stříbrní jeleni je zajmou a uvězní.

V nornském městě Nakkiga pošle lord Achenabi Viyekiho a jeho stavitele na tajnou výpravu do zemí smrtelníků, ale doprovází ho také malá armáda nornských vojáků. Tzoja zjistí, že když je Viyeki pryč, její život je v ohrožení ze strany manželky jejího milence, lady Khimabu, která Tzoju nenávidí za to, že na rozdíl od ní dala Viyekimu dítě, Nezeru. Tzoja ví, že musí utéct, pokud chce žít.

Když přemýšlí o své minulosti u astalinských sester v Rimmersgardu a dětství v Kwanitupulu, vyjde najevo, že je ve skutečnosti Derra, jedno ze ztracených dvojčat prince Jošuy a jeho thrithingské manželky Vorževy. Tzoja uprchne do Viyekiho prázdného domku u jezera v jeskyni hluboko pod městem.

Poté, co se královský průvod konečně vrátil na Hayholt, Simon a Miriamele požádají Tiamaka, aby na počest Isgrimnurova posledního přání obnovil pátrání po princi Jošuovi. Tiamak pošle svého pomocníka bratra Etana na jih, aby se pokusil zjistit, co se s Jošuou stalo, když před dvaceti lety zmizel.

Princ Morgan se mezitím nechá vyprovokovat Malým Snenneqem, aby vylezl na Hjeldinovu věž, místo, které má z celého Hayholtu nejhorší pověst, a málem ho to stojí život. Věří, že když byl na vršku věže, zahlédl dávno mrtvého Pryrata a přísahou si zaváže Malého Snenneqa, aby to udržel v tajnosti.

Přesvědčeni tíhou důkazů obnovené aktivity Nornů, které přicházejí odevšad, si Simon a Miriamele uvědomí, že tito dávní a magii ovládající nepřátelé jsou příliš silní, než aby jim mohli čelit sami. Rozhodnou se zkusit kontaktovat Sithy, zejména své staré spojence Jirikiho a Aditu. Na Simonovo naléhání Miriamele zdráhavě přistoupí na vyslání jejich vnuka, prince Morgana, s Eolairem a oddílem vojáků do lesa Starosrce, aby Sithy našli a navrátili otrávenou vyslankyni Tanahayu tam, kde by se mohla vyléčit.

Viyeki se vydá z Nakkigy na jih k územím smrtelníků s doprovodem armády Nornů, jež chystá útok na smrtelnickou pevnost Naglimund. Je mu řečeno, že má se svými staviteli pod pevností odkrýt hrobku legendárního Tinukeda’ya Ruyana Vé zvaného „Mořeplavec“ a vyzvednout jeho kouzelnou zbroj, ale Viyeki nechápe, jak to udělat, aniž by to vyvolalo válku se smrtelníky. Tinukeda’ya zvaní též „proměnlivci“ přišli do Východního Ardu se Sithy a Norny, ale nejsou stejní jako tito jiní nesmrtelní. Ve Východním Ardu na sebe Tinukeda’ya vzali různé podoby a role.

Princ Morgan a hrabě Eolair konečně kontaktují Sithy na okraji lesa Starosrce. Nesmrtelní opustili svou osadu Jao é-Tinukai’i a jejich matriarcha Likimeya po napadení lidmi upadla do hlubokého, magického spánku. Khendraja’aro z vládnoucího sithijského rodu Ročního tance se vyhlásil ochráncem svého lidu a jakoukoli pomoc smrtelníků odmítá, což vede k napětí mezi ním a Likimeyinými dětmi Jirikim a Aditu. Aditu je těhotná, což je mezi Sithy vzácnost. Otcem je Yaja’aro, synovec a bojovně naladěný stoupenec Khendraja’ara.

V Thrithinzích Unver vyzve na souboj a zabije rivala usilujícího o Fremurovu sestru Kulvu. Ale Kulvin bratr, thén Odrig, nechce dát sestru cizinci a raději ji podřízne.

Unver vzápětí zabije Odriga, uprchne z Jeřábího klanu a vrátí se do Hřebčího klanu své matky Vorževy. Dozvídáme se, že Unver je ve skutečnosti Deornoth, druhé z dvojčat Ješuy a Vorževy. Když Unver požádá matku, aby mu řekla, proč byl poslán pryč a kde je jeho sestra, Vorževa mu odpoví, že musel odejít z rozkazu jejího otce, théna Fikolmije, a Derra krátce poté utekla.

Thén Gurdig, manžel Vorževiny sestry Hyary a Fikolmijův nástupce, přijde Unvera napadnout a Vorževa ve zmatku zabije již starého a slabého otce Fikolmije. Zničehonic se objeví obrovské hejno vran, které na Gurdiga a jeho spojence zaútočí, což vede mnoho Thrithingských k prohlášení, že Unver by mohl být nový shan, vládce celých Thrithingů. Unver zabije Gurdiga a stane se novým thénem Hřebčího klanu.

Daleko na severovýchodě se Spáru a Jarnulfovi podaří chytit malého, mladého draka, ale pak se objeví jeho dračí matka. Velitel Makho je v boji těžce popálen dračí krví a další člen Spáru je zabit, ale zbytek unikne a odváží mladého draka z hory.

Eolair a Morgan se vrátí z mise k Sithům do tábora na okraji lesa Starosrce, ale zjistí, že jejich výpravu napadli Thrithingští a všechny vojáky pobili. Někteří nájezdníci jsou stále na místě, pátrají po obětech a okrádají je. Eolair a Morgan se rozdělí a princ se po návratu do starobylého Starosrce ztratí.

Na Hayholtu obdrží královna Miriamele a král Simon pozvání na důležitou svatbu v lidnatém a nepokojném Nabbanu. V naději, že přítomnost Nejvyššího trůnu pomůže vyřešit problémy mezi vévodou Salucerisem a jeho bratrem, hrabětem Drusisem, královští manželé pozvání přijmou. Narůstající nornská hrozba a znepokojivé zprávy z Hernystiru jim však brání, aby do Nabbanu mohli odjet oba, proto se rozhodnou, že svatby se zúčastní Miriamele, zatímco Simon zůstane na Hayholtu.

Královský rádce, lord Pasevalles, se setká se svou tajnou milenkou, princeznou Idelou, vdovou po Janu Jošuovi. Když mu podá dopis z Nabbanu, který mu vypadl, Pasevalles si všimne, že pečeť je porušená a obává se, že Idela dopis četla. Srazí ji proto ze schodů, a když se pádem nezabije, zlomí jí vaz dupnutím botou na šíji.

Ve Starosrci se bývalá sithijská vyslankyně Tanahaya konečně probudí ze strašlivé nemoci a znovu se shledá s Jirikim a Aditu. Navzdory jejímu uzdravení vypadá budoucnost černě. Je jasné, že nornská královna Utuk’ku má v úmyslu rozpoutat válku se Sithy i světem lidí.

Synopse Říše trav

Po letech míru upadl Východní Ard do zmatku a válek. A král Simon s královnou Miriamele jsou daleko od sebe, zrovna když jeden druhého nejvíc potřebují.

Zatímco Simon zůstává na jejich domovském hradě Hayholtu v Erkynu, Miriamele se po moři vydává do Nabbanu, aby se zúčastnila svatby, která má spojit dvě mocné rodiny. Drusis, svárlivý bratr vévody Salucerise, si bere mladou Turiu Ingadaris z rodiny vévodových největších rivalů. Ale ještě než se Miriamele může začít znepokojovat nabbanskou politikou, dostane strašnou zprávu o tom, že doma zemřela její snacha, princezna Idela, kterou zavraždil lord kancléř Pasevalles (i když všichni si myslí, že to byla nehoda).

Na Hayholtu se Simon musí vypořádat nejenom se smrtí snachy, ale také se zmizením vnuka, prince Morgana, dědice trůnu. Morgana a hraběte Eolaira po výpravě na setkání s Jirikim a Khendraja’arem z národa Sithů přepadli na širých stepích východně od Erkynu Thrithingští. Eolair byl zajat, Morgan zmizel v rozlehlém lese Starosrce. Zatímco starý rytíř sir Porto a čtyři trollové – Binabik, Sisqi, jejich dcera Qina a její snoubenec Malý Snenneq – Morgana hledají, ztracenému princi hrozí v lese reálné nebezpečí smrti hladem, dokud nezachrání bytost podobnou veverce, které dá jméno RíRí a stará se o ni, dokud se neuzdraví. Život na stromech s RíRí a její tlupou tvorečků, jimž začne říkat Čikríové, ho naučí přežít v neznámém prostředí.

Bandité, kteří zajali hraběte Eolaira, ho odvezou na Thanemoot, kde se každým rokem – uprostřed léta – shromažďují všichni Thrithingští. Letos se k nejsilnějšímu thénovi Ruduru Rudovousovi donesly zvěsti o Unverovi (narozeném jako „Deornoth,“ jedno z dvojčat Jošuy a Vorževy), o němž si mnoho obyvatel stepi myslí, že by mohl být shan, slavný vůdce, jehož předpověděla legenda. Žárlivý Rudur Unvera zajme a odsoudí ho k mučení a následnému ponechání venku, ale Unver po krutém zbičování přežije celou noc, kdy byl připoután ke kůlu, a podle některých náznaků se mu přišli poklonit divocí vlci – přinejmenším se jeho přítel Fremur a Unverova matka Vorževa postarají o to, aby se to doneslo k uším Thrithingských.

Rudur se v obtížném postavení pokusí Unvera otrávit, ale nějak se stane, že šaman Volfrag podá Rudurovi špatný pohár, takže jed vypije on. Po Rudurově smrti Unvera osvobodí a prohlásí za shana Thrithingských.

Ve stejné době si královna Utuk’ku z plemene Nornů – stejně nesmrtelných příbuzných Sithů – podle všeho dělá zálusk na území smrtelníků a dokonce se chystá obnovit otevřený konflikt s nimi, přestože válka s Králem bouří skončila katastrofální porážkou. Nornové uzavřou dohodu s králem Hughem, smrtelným králem Hernystiru, že jim umožní potají přejít přes jeho území, avšak tuto zradu odhalí sir Aelin, mladý příbuzný hraběte Eolaira. Hughovi vojáci se pokusí Aelina a jeho muže uvěznit, ale jim se podaří uniknout, aby mohli ostatní varovat před Hughovou zradou a blížící se nornskou armádou.

Velmistr Viyeki, významný nornský velitel, si mezitím začne dělat vážné obavy z toho, co královna Utuk’ku plánuje – nedomnívá se, že po drtivé porážce, již Nornové utrpěli v poslední válce, je další střet se smrtelníky dobrý nápad. Je však jedním z mála, kteří mají pochyby, a brzy se ukáže, že Nornové zaútočí na důležitou pevnost smrtelníků, hrad Naglimund.

Sir Aelin a jeho muži se rozjedou k Naglimundu, aby obránce varovali, ale ve stejný večer, kdy dorazí, se objeví také nornská armáda. Bitva je drsná, ale rychlá: Nornové poboří naglimundské hradby a pobijí většinu jeho obránců. Ze smrtelníků přežijí jen ti, jež si přivlastní Viyeki jako pracovní sílu, kterou údajně potřebuje, aby splnil úkol otevřít hrobku Ruyana Mořeplavce, hrdiny národa Tinukeda’ya (anebo „Vao“), proměnlivců, již připluli do Východního Ardu se Sithy a Norny před tisícovkami let na Osmi lodích, když jejich společnou domovinu, Zahradu, zničila smrtící, nezastavitelná síla zvaná Nebytí.

Viyekiho smrtelná konkubína Tzoja se narodila jako „Derra“ a je druhým ztraceným dvojčetem Jošuy a Vorževy. Když Viyeki odjede z Nakkigy, aby splnil úkol od královny, Tzoji hrozí odplata ze strany Viyekiho vražedné manželky Khimabu, ale unikne a ukryje se v hlubinách Nakkigy, kde se setká se skupinou zvláštních deformovaných obyvatel nazývaných Ukrytí. Tzoja se nakonec zajetí nevyhne, ale k jejímu údivu ji nevydají pomstychtivé Khimabu, ale přidělí ji jako léčitelku ke královně Utuk’ku, protože má z dřívějška léčitelské zkušenosti ze společenství astalinek. Utuk’ku, jediná žijící bytost, která viděla Zahradu, strádá v důsledku svého věku a ztráty čarostromů, jejichž plody jí po tisíce let prodlužovaly život. A když královna Utuk’ku poprvé za dobu, kam paměť sahá, opustí Nakkigu a zamíří do dobytého Naglimundu, vezme s sebou na území smrtelníků nejenom Tzoju, ale také stovky příslušníků nornské šlechty.

Na erkynském Hayholtu se zatím král Simon a ostatní dozvěděli, že jejich poselstvo k Sithům rozprášili thrithingští nájezdníci a hrabě Eolair s královským dědicem, princem Morganem, zmizeli. Simon se domnívá, že nový shan ze stepí, Unver, by mohl Morgana držet jako rukojmí, proto vyšle vojsko pod velením druhého Morganova děda, vévody Osrika, aby s Unverem vyjednal Morganův návrat. Shan Unver mezitím vykoupil hraběte Eolaira od banditů, kteří ho zajali, a chce Hernystiřana využít jako prostředníka k jednání mezi sebou a Nejvyšším trůnem v Erkynu. Eolaira však zachrání sir Astrian a sir Oliveris. Při útěku z Unverova tábora se Eolair pokusí přesvědčit Vorževu, aby odešla s nimi, protože Simon a Miriamele po ní a jejím pohřešovaném manželovi, princi Jošuovi, léta pátrali. Vorževa však odmítne a napadne Eolaira nožem. Nešťastnou náhodou bodne svou sestru Hyaru, a pak hodí vinu na Eolaira, jenž unikne. Unver a ostatní thrithingští vůdci to považují za akt zrady ze strany krále Simona, a když je následně vyprovokována bitva mezi vévodou Osrikem a stepními kočovníky, Unver dojde k závěru, že musí do Erkynu vpadnout, aby pomstil to, co chápe jako Simonovu věrolomnost.

Daleko na jihu v Nabbanu se královna Miriamele setká se staršími Niskiů a dozví se od nich, že se jim (i dalším potomkům Tinukeda’ya neboli proměnlivců, kteří přišli ze ztracené Zahrady se Sikhy a Norny) zdají působivé sny, v nichž jsou voláni na sever. Miriamele však má vážnější starosti a brzy se sama ocitne uprostřed vražedné rivality mezi vévodou Salucerisem a mocným rodem Ingadarinů (do něhož se právě přiženil vévodův bratr Drusis), která hrozí přerůst v občanskou válku.

V situaci, kdy se davy stoupenců obou rodů střetávají v ulicích starého města a Miriamele nachází lži a zradu dokonce i v domácnosti samotného vévody, je Drusis zavražděn a vina přirozeně padne na Salucerise. Vdova po zemřelém, mladá nevěsta Turia Ingadaris, řekne Miriamele, že by měla Nabban opustit, protože propukne násilí. Je to spíš hrozba než přátelské varování.

V lese Starosrce, kde pobýval s maličkou RíRí a skupinou na stromech žijících Čikríů, je princ Morgan nucen se s drobnými spojenci rozloučit, když přelezou přes strmé kopce nad tajemné údolí plné mlhy a podivných tvorů. Než se Morgan může vydat po dně údolí za nimi, začne ho mlhou pronásledovat obrovský, nestvůrný kyklop. Princ přežije jen díky tomu, že ho zachrání Tanahaya, sithijská vyslankyně pověřená v Koruně z čarodřeva úkolem dojít na Hayholt, která byla cestou na hrad přepadena a málem zemřela. Morgan ji na výpravě s hrabětem Eolairem vrátil jejím lidem, kteří ji vyléčili, a ona teď cestou do Erkynu narazila na Morganovu stopu a rozhodla se ji prověřit. Není však sama. Morgana sleduje také skupina nornských vojáků, ale společně s Tanahayou jim uniknou a z údolí uprchnou. Tanahaya ho odvede na místo, jež by mělo být bezpečné, do domu v kopcích, který obýval její mentor, mistr Himano, ale zjistí, že Nornové tam přišli dřív a jejího starého učitele zabili. Na Himanově těle Tanahaya najde pergamen, podle něhož Nornové hledají semena čarodřeva ukrytá pod Hayholtem v dávných dobách, kdy to byla sithijská pevnost nazývaná Asu’a. Tanahaya zoufale potřebuje tuto informaci sdělit Jirikimu a Aditu, svým dvěma blízkým sithijským spojencům, jenže nemá Svědka – magické komunikační zařízení –, proto s Morganem zamíří do starého sithijského města Da’ai Chikiza a doufá, že Svědka najde tam. Zajmou je však jeho současní obyvatelé, odštěpená sithijská sekta nazývaná Čistí, a Morganovi jakožto smrtelníkovi hrozí poprava. Když ale Tanahaya řekne Čistým o Himanově smrti a pergamenu, neochotně jí dovolí použít Svědka a informovat Jirikiho o semenech čarodřeva, která jsou pod Hayholtem možná ukrytá. Stačí mu říct jen to, že se nezdá být pravděpodobné, aby se Utuk’ku pokusila Hayholt dobýt, pak je vyruší oddíl nornských vojáků, který na Da’ai Chikiza zaútočí. V boji, jenž se rozpoutá, se Tanahayi podaří strhnout strop síně a mnoho Nornů zabít, ale zřícené kameny pohřbí ji, Morgana a všechny ostatní.

Nedaleko odtud se Aelinovi a hrstce jeho zbývajících mužů podaří z Naglimundu uprchnout, ale ve Starosrci jsou zajati znovu. Mají však štěstí, že je zajmou Sithové, nikoli Nornové.

Na Hayholtu se zatím Simon, Tiamak a Tiamakova manželka Thelía potýkají s množstvím problémů. Tiamakův pomocník bratr Etan pátrá na jihu po zprávách o princi Jošuovi, mnoho let pohřešovaném, ale biskup Boez přijde se zjištěním, že v královské pokladnici chybí mnoho tisíc zlatých mincí. Zdá se, že přicházejí jen špatné zprávy – Simon se právě dozvěděl, že v Nabbanu se rozhořívá občanská válka a bojí se o Miriamele, která tam stále je.

A situace v Nabbanu ve skutečnosti není zlá, ale ještě horší. Rozhořčení občané, vyprovokovaní propagandou rodu Ingadarinů a několika záhadnými vraždami, vezmou vévodský palác útokem. Vévodu Salucerise zabije dav, ale královna Miriamele pomůže vévodově manželce, vévodkyni Canthii, uniknout s jejími dvěma dětmi a Jesou, jejich wrannskou chůvou. Miriamele dá Canthii svůj snubní prsten, aby Simon věděl, že zpráva, kterou vévodkyně přiváží, je skutečně od ní, ale pak sama jen tak tak unikne davu a zničení paláce. Musí se v zoufalém pokusu o návrat do Erkynu a do bezpečí rozjet sama divokou zemí na sever. Přepadnou ji však bandité, kterým sice ujede, ale její kůň je zabit, Miriamele se zřítí ze srázu a v pádu ztratí vědomí. Canthia a Jesa jsou na tom ještě hůř. Jejich kočár pronásledují thrithingští žoldáci a zapálí jej. Vévodkyně a její malý syn přijdou o život, když spolu uhoří ve voze zasaženém zápalnými šípy. Canthiině přítelkyni Jese se podaří z vozu zachránit i s nemluvnětem Serasinou, ale obě uvázly v neznámé zemi, kde na ně pořádají nemilosrdnou štvanici.

V lese Starosrce pátrají Binabik a další trollové po princi Morganovi, ale nornský vpád do Da’ai Chikiza jim jeho nalezení zhatí. Zjistí rovněž, že mnoho lidí a dalších tvorů – ghantové a dokonce i kilpy – se přesouvá na sever, jako by je přitahovala nějaká neviditelná síla. Rozhodnou se, že se rozdělí, Binabik a Sisqi půjdou ohlásit, co se děje, na jih na Hayholt a jejich dcera Qina se svým snoubencem Malým Snenneqem budou dál v lese pátrat po Morganovi.

Do dobyté pevnosti Naglimund dorazí samotná královna Utuk’ku – poprvé za dobu, kam sahá paměť živých, opustila své horské město Nakkiga. Viyeki, jeho řád stavitelů a přidělení smrtelní otroci otevřou dávnou hrobku Ruyana Mořeplavce a najdou bájnou zbroj vládce Tinukeda’ya. Čarodějové Řádu pěvců podléhající přímo Utuk’ku při podivném obřadu vloží do Ruyanovy zbroje kosti Hakatriho, bratra Krále bouří, jehož spálila dračí krev a až do smrti trpěl strašlivou bolestí. (Kosti už dřív nalezla a vyzvedla Nezeru se svými nornskými společníky). Poté obětují draka, kterého Nezeru s ostatními zajala na Urmsheimu, krev nalijí do brnění a královna Utuk’ku vysloví strašlivé kouzlo. Jarnulf, smrtelník, jenž se do urmsheimské výpravy vetřel, ale pak ji opustil, doufá, že se mu podaří nornskou královnu zabít šípem vystřeleným z vyvýšeného místa nad obřadem, avšak síly, které Utuk’ku uvolní, jsou tak hrůzné, že Jarnulf podlehne strachu a uteče. I Viyekimu, který již byl svědkem oživovacího obřadu, jenž vrátil na svět Ommu Našeptávačku, se udělá špatně, když Ruyanova zbroj obživne, nyní obydlená trýzněným duchem Hakatriho. Oživený Sitha vyrazí tak strašlivý výkřik děsu, že zabije ptáky letící po obloze.

Na Hayholtu se král Simon, již tak zdrcený zlověstnými novinami – na severu Nornové přepadli Naglimund, Unverovi stepní kočovníci narušují západní hranici – a jeho nejbližší poradci dozvědí, že v popelu kočáru na pomezí Nabbanu a Erkynu bylo nalezeno mrtvé tělo. Osoba uvnitř byla spálená k nepoznání, ale má Miriamelin snubní prsten. Zpráva Simona zničí a celý Erkyn se ponoří do smutku za milovanou královnu.

Synopse Do Údolí mlh

Na konci předchozího dílu – Říše trav – vládne král Simon sám z Hayholtu v Erkynu, když jeho milovaná žena Miriamele odjela na jih do nepokojného hlavního města Nabbanu a vnuk (a dědic) princ Morgan je ztracený někde v rozlehlém lese Starosrce. Simon následně obdrží zprávu (a zdánlivý důkaz), že královna Miriamele zemřela, když se snažila uniknout povstání. Simon byl a zůstává naprosto zdrcen, ale jako vládce musí kvůli svým lidem pokračovat.

Ve skutečnosti však Miriamele přežila a z Nabbanu unikla, i když je sama, ztracená, a pěšky se snaží dostat na sever k Hayholtu. Cestou ji napadne a málem utopí říční tvor zvaný kallypúk, ale zachrání ji rybář jménem Agga. Miriamele však brzy zjistí, že tento labilní cizinec s vidinami o blízké budoucnosti, k nimž byl „povolán“, ji připoutal a drží ji jako rukojmí. V novém světě, který si představuje, se z ní chystá udělat svou manželku.

Prince Morgana, ztraceného ve starém sithijském městě Da’ai Chikiza, zajala tajemná vojačka Hikeda’ya (Nornů). Je jí Nezeru, napůl smrtelnická dcera Viyekiho a Tzoji. Její nornský vojenský řád ji neprávem označil za dezertérku, a když Nornové zaútočí na Da’ai Chikiza, ona se tak ocitne v pasti mezi nimi a dalšími svými nepřáteli, sithijskými obránci města. Je odhodlaná využít Morgana jako štít, který jí má pomoci uniknout, ale na Morgana její bojové dovednosti postupem času udělají velký dojem a jejich nepřátelský vztah se poněkud uvolní.

Tanahaya, Sithijka, již Morgan doprovázel předtím, boje v Da’ai Chikiza přežije, přestože zůstala zavalená pod zřícenou střechou. Po zvláštních, symbolických snech a náročném úniku z trosek zjistí, že je těhotná.

Na Hayholtu se zatím Simon a jeho hlavní rádce Tiamak dozvědí o jistých velice znepokojivých problémech týkajících se královských účtů – z pokladnice bylo potají odcizeno velké množství zlata. Osob, které za to mohou nést odpovědnost, je jen několik: samotný Simon, Tiamak, vévoda Osric a zastupující Ruka trůnu Pasevalles. Další Simonův spolehlivý rádce, hrabě Eolair, se vzhledem k narůstající nevypočitatelnosti krále Hugha a fámám o tom, že Hugh koketuje se starou, temnou magií, rozhodne k návratu do své rodné země. Když ale v Hernystiru přijede do svého domova, vojáci krále Hugha ho zatknou a odvezou.

Král Simon se také dozví, že bitva s Thrithingskými ve východní části Erkynu dopadla špatně a vévoda Osric je spolu s mnoha erkynskými vojáky v obležení thrithingským vůdcem, shanem Unverem, na hradě jménem Winstowe. Simon a jeho rádci dojdou k závěru, že je třeba poslat jim na pomoc vojsko. Přestože mu to Tiamak rozmlouvá, Simon (který po údajné smrti Miri příliš nemiluje život) trvá na tom, že armádu k Winstowe povede sám.

Jakmile však Simon a ostatní vyjedou z Hayholtu k Winstowe, kancléř, který odhalil krádeže korunních peněz, zemře na otravu jedem, ještě než se podaří zloděje odhalit, a situace na Hayholtu se rychle změní ze špatné v ještě horší. Pasevalles, zloděj zlata z královské pokladnice a vrah Simonovy a Miriameliny snachy Idely, se pokusí uvěznit Tiamaka a jeho ženu Thelíu, aby své zločiny mohl hodit na ně, ale jim se podaří utéct těsně předtím, než do jejich komnat přijde, a nikdo neví, kam zmizeli.

V lese Starosrce zatím Jiriki a Aditu zachrání před Norny Aelina, mladého příbuzného hraběte Eolaira, jemuž se stěží podařilo uniknout, když Nornové dobyli erkynskou pevnost Naglimund. Aditu cestuje do Anvi’janye, aby vedla důležitou oslavu konce roku, a Jiriki se snaží pomoci Sithům bojujícím v odlehlém údolí Tísňavy. Doprovázejí je Ayaminu z Anvi’janye a Yeja’aro, otec Aditina nenarozeného dítěte. Jiriki chce poslat Aelina a jeho muže zpátky do Hernystiru, vzhledem k tamním potížím, a pověří doprovodem Yeja’ara, který se zlobí, že dostal takový úkol, ale nakonec vyrazí se smrtelníky na cestu, přestože se předtím (omylem) pokusil Aelina uškrtit.

Viyekiho, velmistra nornského Řádu stavitelů, poslala neskutečně stará nornská královna Utuk’ku, aby s jejím královským potomkem princem-templářem Pratikim odjel na sever a splnil tam důležitý úkol. Viyeki sice stále neví, co přesně úkol obnáší, ale zjistí, že s Pratikim může vycházet dobře, a dokonce ho trochu obdivuje.

V lese Starosrce Simonovi trollští přátelé Binabik a jeho žena Sisqui zjistí, že ztratili kontakt se svou dcerou Qinou a jejím snoubencem Malým Snenneqem. Binabika uštkne had, což jemu a Sisqi zabrání mladší trolly hledat, dokud se neuzdraví. V jiné části lesa zatím Qina a Snenneq pozorují tvory jako kilpy a ghanti, kteří nepatří tak daleko na sever, ale zdá se, že jsou voláni k nějakému neznámému cíli. Oba trollové se také setkají se zvláštní dvojicí Tinukeda’ya, Kuyu-Kunem a Tih-Rumim. Kuyu-Kun si říká „Hlas Snícího moře“ – strážce tinukeda’yaské moudrosti a historie – a tvrdí, že viděl v prorockých snech, jak se blíží konec všeho. Tato zpráva nikoho nepovzbudí.

Mladá Jesa, bývalá přítelkyně a chůva nabbanské vévodkyně přežije vraždu vévodkyně thrithingskými žoldnéři při útěku z Nabbanu a dokáže zachránit její dítě, malou Serasinu. Jesa se chce s holčičkou dostat přes jižní Erkyn na sever, pokud možno až na Hayholt, kde je královnou Miriamele, kterou Jesa velice obdivuje. Cestou ji najde zdánlivý spojenec, vikomt Matreu, jehož zná z Nabbanu, ale Jesa si uvědomí, že Matreu se musel spolupodílet na vévodkynině vraždě, a vláká ho do hnízda ghantů, kde vikomta potká nepříjemný konec.

Na Hayholtu zatím princezna Lillia, mladá vnučka Simona a Miriamele, potají sleduje Pasevallese a objeví tajné dveře vedoucí do podzemí Hayholtu, ale když jimi projde, aby prostory prozkoumala, dveře se za ní zavřou a zůstane tam uvězněna.

Simon a jeho spojenci přijedou k Winstowe, kde pomohou vytlačit thrithingské nájezdníky a Simon vyzve mladšího thrithingského vůdce Unvera na souboj. Když se v klíčový okamžik objeví Unverova matka Vorževa, Simon náhle pochopí, že shan Unver je syn jeho starého spojence prince Jošuy, Miriamelina strýce – Jošua a celá jeho rodina se desítky let pohřešují. Simon prohlásí, že nemůže s Jošuovým synem bojovat a odkryje před Unverem hruď; vzápětí upadne do bezvědomí s přesvědčením, že byl bodnut do srdce.

Sithu Hakatriho, dávno zemřelého bratra Inelukiho, Krále bouří, oživila kouzla královny Utuk’ku, která ho chce přesvědčit o lži, že jeho rodinu zničili smrtelníci, aby ho mohla využít pro své záměry. Hakatri, zmatený svým vzkříšením a návratem strašlivé bolesti, která mu zničila poslední roky života – těžce ho popálila dračí krev, když se snažil zachránit bratra Inelukiho – je ochotný udělat téměř cokoli, aby se mohl vrátit do nevědomí a uniknout příšerným mukám, která ho opět sužují. Existuje jen jako duch uzavřený ve zbroji Ruyana Mořeplavce. Ruyan byl nejslavnější ze všech Tinukeda’ya a pomohl vymyslet, postavit a řídit Osm velkých lodí, jež přivezly Tinukada’ya, Zida’ya (Sithy) a Hikeda’ya (Norny) do Východního Ardu poté, co nornští filozofové vytvořili a vypustili do Zahrady, kde žili, strašlivé cosi nazývané Nebytí, jež jejich dávný domov postupně pohltilo a v konečném důsledku zničilo.

Tanahaya unikne z Da’ai Chikiza a stráví několik dní pátráním po princi Morganovi, neboť cítí odpovědnost za to, že tam mladého smrtelníka přivedla, ale když se jí ho najít nepodaří, vydá se na sever v naději, že se dostane do města Anvi’janya, kde, jak ví, povede její nejlepší přítelkyně Aditu obřad Ročního tance, posvátné shromáždění, které se koná pouze jednou za přibližně šedesát smrtelnických let. Zastihne Aditu a Ayaminu – částečnou vládkyni Anvi’janye – na cestě tam a připojí se k nim. Vyžádá si zprávy o Jirikim, Aditinu bratrovi (a svém milenci) a dozví se, že odjel na sever bojovat se Sithy proti vojskům Utuk’ku na tajemném místě zvaném Tanakirú hluboko v lese Starosrce na nejsevernějším konci údolí řeky Tísňavy.

Pokud jde o krále Simona, mnohými považovaného za mrtvého, po několika snech, v nichž jako by se setkal a mluvil s Jirikiho a Aditinou matkou Likimeyou – která ve skutečném světě zůstává ve spánku podobném smrti –, zjistí, že vůbec není mrtvý, ale jenom prodělal mrtvici a nyní je vězněm hluboko pod Hayholtem, kde je jeho žalářníkem zrádce Pasevalles. Lord kancléř si Simona dobírá líčením, jak dlouho čekal, aby Simonovo a Miriamelino království zničil, vraždou Idely a dalšími strašlivými zločiny. Simon, který je spoutaný a nemůže se bránit, nemá jinou možnost než zrádcovo chvástání poslouchat.

V jižní části Erkynu objevila Jesa z Wrannu s malou Serasinou královnu Miriamele a pomohla jí uniknout ze zajetí. Když je pronásledoval rozzuřený Agga, zavedly ho na smrt z rukou kallypúka, jehož Agga držel naživu, dokud nebude připravený stáhnout ho z kůže. Společně pak zamíří k Hayholtu, ale nikomu neprozradí, kdo jsou, protože Miriamele se v Nabbanu dozvěděla o Pasevallesově zradě a neví, kdo teď na Hayholtu skutečně vládne. Cestou se doslechnou o Simonově údajné smrti v bojích u Winstowe. Miriamele to ohromí a zdrtí, ale pořád je královna a kvůli svým lidem musí pokračovat v cestě na Hayholt.

Smrtelník Jarnulf, který kdysi doprovázel Nezeru, když se přidal k její skupině nornských vojáků, družinu opustil, aby uskutečnil svůj pravý cíl – zabít Utuk’ku –, ale neuspěje: vypadá to, jako by jí jeho šíp prolétl, když jela v čele mocné armády nornských obětníků na jih k Hayholtu.

Jarnulf je zajat a má být vyslýchán nornským čarodějem Achenabim, ale vyhne se vyzrazení všech tajemství, jež zná, použitím staré dračí krve, kterou získal, když pomáhal Nornům zajmout živého draka (později využitého při magickém obřadu k oživení Hakatriho). Namočením prstu do nádobky s krví si přivodí takovou bolest, že Achenabimu zabrání číst mu myšlenky. Když Jarnulfa pošlou zpátky do cely, v níž je zavřený spolu s obrem Goh Gam Garem, zjistí, že mu krev upálila špičku prstu.

Jiriki doputuje do údolí Tísňavy, kde se setká se svým strýcem Khendraja’arem, ale Jiriki se mezitím dozvěděl, že Utuk’ku táhne na jih do smrtelnických zemí, a pokusí se získat strýcovu pomoc k obraně hradu Hayholtu před jejím útokem. Khendraja’aro nejdřív odmítne, neboť jeho lidé vzdorují zbytku nornské armády, ale nakonec Jirikimu umožní přesvědčit několik dalších Sithů, aby s ním odjeli na jih pomoci Jirikiho smrtelnickým přátelům. (Jiriki neví nic o tom, co se stalo Simonovi a Miriamele.) Tento malý oddíl pak vyrazí na dlouhou cestu do Erkynu a na Hayholt.

Nezeřina matka Tzoja, o níž jsme se dozvěděli, že byla jedním ze dvojčat Jošuy a Vorževy, tak dlouho pohřešovaných, byla pro své znalosti smrtelnického léčitelství povolána, aby pracovala přímo pro Utuk’ku, dokud nornská královna neopustí Naglimund, údajně aby vedla nornské vojsko na jih k Hayholtu. Tzoja a její spoluotrokyně Vordis pomohou Jarnulfovi, jenž utekl svým nornským věznitelům, ale i když ho ukryjí před vojáky, pořád jsou všichni vězni nornské armády, takže jsou donuceni spolu s ostatními otroky a nornskými šlechtici opustit Naglimund a vydat se pěšky ve velké skupině k údolí Tísňavy, aniž by tušili, proč se to děje.

Morgan a Nezeru, smrtelník a hikeda’yaská bojovnice, se zapletli do zvláštního vztahu, a dokonce se stali milenci. Sice trvají na tom, že za tím není nic víc momentální výhodnost, ale Morgan je do dívky hodně zamilovaný. Vypraví se do údolí Tísňavy, protože Nezeru nechce mít s žádnou stranou nic společného – pronásledují ji její lidé i nepřátelé jejích lidí, Sithové –, avšak brzy zjistí, že Nornové začínají k Tísňavě pronikat ve velkém počtu.

Když se s Morganem konečně do údolí dostanou, narazí na bájného uro’eni, nestvůrně obrovitého kyklopa vysokého jako kostelní věž, i když z něj ve tmě, ve které se vždy objevuje, zahlédnou jen málo. Se štěstím uniknou rozdrcení a Morgan Nezeru v poslední chvíli zachrání, což zkomplikuje jejich už tak zvláštní vztah, protože do té doby obvykle zachraňovala ona jeho.

V cele pod Hayholtem se Simon domnívá, že je zachráněn, když dorazí Jirikiho příbuzný, Sitha Yeja’aro, aby mu vyřídil vzkaz, jenže tento vzkaz Simonovi v současné situaci k ničemu není a Yeja’aro, ochotný udělat jen přesně to, co mu Jiriki uložil, odmítne Simonovi pomoci uniknout, ale nechá mu sithijský nůž z čarodřeva, aby se zabil, jestli bude chtít. Simon z toho nemá radost a pokusí se nůž využít k tomu, aby se zbavil okovů, ale podaří se mu odstranit pouze jeden.

Simonova mladá vnučka Lillia, také pod Hayholtem, ale ještě hlouběji, mezitím bojuje o přežití. Zůstává naživu jen díky potravě, kterou jí jako past chystá Rudá věc, tajemná a vražedná bytost, která nastražila léčky, rozvěsila smyčky a rozmístila otrávené hřebíky po celém podzemí hradu a nějakým způsobem dokáže chodbami manipulovat pomocí přesouvání stěn. Lillia přežije fyzický útok tohoto stvoření, na útěku najde cestičku vzhůru a v zoufalé touze najít bezpečí se po ní vydá.

Na jih od Hayholtu Jesa a královna Miriamele dosáhly věrného erkynského města Meremund. Miriamele má v plánu odjet s malým vojskem k Hayholtu, aby porazila Pasevallese, jehož teď viní ze Simonovy zdánlivé smrti a také z dalších zločinů. Jesa trvá na tom, že pojede s ní a dítě vezme s sebou. Miriamele neochotně souhlasí.

Tanahaya, Aditu a lady Ayaminu dorazí do Anvi’jaynye, sithijského města vybudovaného v obrovské jeskyni v horách, a Tanahaya řekne Aditu, že nosí Jirikiho dítě. Aditu je také těhotná, ale mnohem delší dobu, a vysloví věštbu o dítěti, které se Tanahaye má narodit. Tanahaya se však na oba své drahé přátele, Aditu i Jirikiho, rozzlobí, když se dozví tajemství skrývající se za bojem o Tanakirú v dalekém údolí Tísňavy, místě, které všem Sithům před stoletími zapověděla Amerasu Zrozená na Lodi, největší ze sithijských matriarch, která zemřela během války s Králem bouří. Ale Tanahaya své přátele miluje, a proto se jim snaží odpustit, i když je těžké žít tak dlouho se lží. Nám ale v tomto okamžiku tajemství Tanakirú prozrazeno není.

Do Anvi’janye dorazí posel se zprávou, že sithijská pevnost u Tísňavy byla dobyta nornskou armádou vedenou nemrtvým bojovníkem – Nezeřiným bývalým nadřízeným Makhem – a že Khendraja’aro, strýc Aditu a Jirikiho, byl zabit. Hrstka zbývajících Sithů ustoupila na nejsevernější konec Tanakirú v honí části údolí, aby před silami Utuk’ku chránila poslední pozici, třebaže ani ti, kteří tajemství údolí znají, stále nechápou, proč nornská královna tolik touží Tanakirú ovládnout.

Bratr Etan je po návratu se zprávami o tom, co se stalo u Winstowe (Simonova zdánlivá smrt) a zjištění, že Tiamak s Thelíou uprchli Pasevallesovi ze spárů a zmizeli, na Hayholtu uvězněn jako jejich komplic. Pasevalles z Hayholtu odjede, údajně vyjednávat s královnou Utuk’ku, ale krátce nato se u Hayholtu objeví neskutečně obrovská nornská armáda a přemůže jeho chabou obranu. Nornští vojáci vtrhnou dovnitř a začnou Hayholt zapalovat.

Etanovi se podaří uniknout, a pak se snaží podle svých možností pomáhat jiným v ohrožení před zdánlivě nezastavitelným nornským útokem.

Ve stejnou dobu, kdy hrad začne hořet, malá Lillia najde cestu z podzemí hradu do vězení, kde nalezne svého dědečka Simona, jenž s pomocí nože zanechaného Yeja’arem zvítězil v boji na život a na smrt nad jedním z Pasevallesových přisluhovačů, přestože měl jednu ruku stále v okovech. Lillia mu odemkne zbývající pouta a společně vylezou z vězení, aby zjistili, že hrad je v plamenech a obklíčen obrovským nornským vojskem. Simon se setká s Jirikim, který dovedl na Hayholt své sithijské stoupence, na převahu nornských vojáků však nestačil. Téměř ve stejnou dobu, kdy se Simon a Jiriki znovu shledají, však s ohromením zjistí, že tisíce nornských vojáků, jež obklopily bránu hradu, znenadání zmizely i s královnou Utuk’ku, jakoby nějakým kouzlem. Zůstane pouze několik nornských mrtvol, ale požár hradu je velice skutečný.

Vrávoravě k nim přichází bizarní, nadpřirozená postava omotaná hořícími obvazy.

Je to Ommu Našeptávačka, další bytost, kterou Utuk’ku vyvolala zpět z říše smrti, a když se děsivé zjevení přiblíží, zkolabuje. Chvíli nato Simonova vnučka vykřikne, že má něco v sobě. Duch Ommu přeskočil z umírajícího, hořícího těla do Lillie.

A v dalekých horách na severu kolem údolí Tísňavy a Tanakirú zjistí mistr Viyeki, který byl pověřen nesmírným úkolem, aby se jeho stavitelé podkopali pod skalnatým štítem do údolí a umožnili tak nornským vojákům napadnout sithijské obránce zezadu, že nemrtvý Sitha Hakatri, duch uvězněný v dávné zbroji Ruyana Mořeplavce, ze svého sarkofágu unikl a bloudí výšinami. Viyeki (ani princ-templář) stále netuší, jakému účelu má oživený Sitha posloužit, ale vědí, že ho musí přivést zpátky, nebo je Utuk’ku nechá popravit, vezmou tedy několik vojáků a pustí se do pronásledování. Najdou ho, jak sedí na okraji srázu vysoko na hoře, dívá se dolů do mlhavého údolí Tanakirú a poslouchá něco, co oni neslyší, ale vzkříšeného Hakatriho to očividně fascinuje. Odvedou ho zpátky do tábora, čímž sice zmařili útěk, ale záhada zůstává stále nevyřešená.

Úvod Hakatri

Proč jste mě povolali zpět do tohoto světa? zeptal se, když ho znovu něco vytáhlo ze tmy do bdělosti. Třebaže neměl tělo z masa a kostí, nadále ho trápila bolest, o níž si myslel, že odešla spolu se životem, a také ho trýznily myšlenky, které mu ne a ne dát pokoj. Proč jste mě vytáhli z blaženého nevědomí? A kde berete takovou moc, že dokážete zpřetrhat dokonce i pouta smrti?

Na nic se neptej, Hakatri z domu Ročního tance, řekl mu Hlas tří. Byl jsi povolán, protože jedině ty můžeš udělat, co je třeba. Jsi jediný ze svého plemene, koho se skutečně dotkla dračí krev. Popálila tě, ale zároveň tě změnila. Jedině ty můžeš vytvořit most k tomu, co potřebuji. Jako jediný ze svého lidu to můžeš donutit, aby to posloužilo mé velké potřebě – tedy, naší velké potřebě, pokračoval Hlas.

Od doby, kdy nás Jenjiyana Slavice odvedla ze Zahrady do nových zemí, cítili velkou potřebu mnozí. Hakatrimu neunikla vlna nelibosti, jíž Hlas na jeho zmínku o Jenjiyaně zareagoval, což ho zmátlo. Ale jen málokdo ovládal umění vytrhnout mrtvé z odpočinku.

Jak je možné, že jsem znovu živý – jestli se to dá nazvat životem?

Libuješ si ve svém utrpení, řekl Hlas tří a jeho posměch byl jako vosí žihadlo. Ty nechápeš, že se ti dostalo pocty jako žádnému jinému obyvateli Zahrady, Hakatri? Abych tě přivedla zpátky, povolala jsem Tři, které jsou jedno, nejmocnější kouzlo, jaké kdy v těchto zemích zaznělo. A musím si z té síly dál brát, abych tě v tomto světě udržela, přestože každý další okamžik, po který tato píseň trvá, mě stojí velmi mnoho. Ale dělám to pro náš lid, abych nás zachránila před smrtelnickou chamradí, která nás zničila a tobě zavraždila rodinu. Neuděláš všechno, co je v tvé moci?

Mělo ho to zahanbit – cítil to i ve snovém zmatku, který ho obestíral – ale naopak to v něm vykřesalo jiskru odporu. A ty jsi která Jedna, že mluvíš za všechny Tři?

Do toho ti nic není. Hlas promlouvající myšlenkami nasadil vlídnější tón. Je to pro tebe velice těžké, jak skutečně vím ze všech živých jenom já. Já jsem totiž také putovala krajinami za Závojem a vím, jak to tam může být jiné. Jsi unavený, že jsi byl vtažen zpět do existence, trápí tě bolest, o níž sis myslel, že ses jí zbavil, a jsi zmatený jak ze vzpomínek, tak z věcí, které se jako vzpomínky tváří, ale jsou to jen sny. Ničemu z toho nevěř. Poslouchej jenom můj Hlas.

Tato slova do něho zasela pochybnost. Mohla to být pravda? Bylo možné, že některé ze vzpomínek, jež se mu znovu vyrojily v mysli, byly přeludy, věci, které se nikdy nestaly? Pokud ano, co potom bylo skutečné?

Věděl, že je Hakatri z lidu Zida’ya, a věděl, že zemřel po letech utrpení, ale jinak teď všechno ostatní provázely pochyby.

Prospi se ještě, princi z Ročního tance, řekl Hlas tří a on ucítil, jak se ho zmocňuje síla těch slov. Máš před sebou velký úkol, ale ještě nenadešel pravý čas. Spi a odpočívej. Byl jsi probuzen kvůli velkému záměru – takovému, jenž přinese tvému lidu slávu a trvalý mír, záměru, jehož naplnění můžeš dosáhnout pouze ty.

Otázky, které ho nepřestávaly trápit, se začaly rozplývat a odplouvat, jako mlha rozfoukávaná čerstvým větrem. Usoudil, že Hlas měl pravdu: příliš mnoho přemýšlení přináší jedině smutek. Vyčerpaně se znovu odevzdal prázdnotě.

***

Opět se vynořil do bdělého stavu, ale tentokrát nepoznal, co ho probudilo: nepromluvil Hlas tří, ale něco se ho dotklo, když plul prázdnem, ani mrtvý ani živý, ani úplně spící ani doopravdy vzhůru, zrnko bolesti ve velkém a nerozpoznatelném prázdnu.

Už je čas? zajímal se. Mám vykonat ten velký úkol, o kterém mluvil Hlas tří, a pak dostat volnost, abych se vrátil do požehnaného zapomnění?

Něco ho totiž přivolalo; věděl, že to tak je, i když nedokázal říct, jak nebo proč to ví. Snažil se hledat mimo sebe, co to bylo, jenže smysly, které ho krmily, když žil, byly teď vyhladovělé. Ve tmě sarkofágu, kde spal, neznamenal zrak nic, a těžká Mořeplavcova přilba z bronzu, křišťálu a zlatých drátků mu odepírala také zvuk a čichové vjemy. Ale i když byl mrtvý, pamatoval si, jaké bylo cítit. I v mučivé trýzni posledních dnů života, když jeho loď marně plula dál a on se bezmocně svíjel na svém lůžku, pořád cítil devaterník, rozmarýn a nasládlou vůni rakytníku, kterou k němu přinášel vítr z nedalekého pobřeží. Bolest ho tenkrát stravovala tak, že si jejich vůní téměř nevšiml. Ale když byl teď zavřený v Mořeplavcově zbroji, jako obětina v hrobce ve staré, zazátkované nádobě, vzpomněl si a zatoužil své smysly znovu sytit.

Ale věděl, že ho něco probudilo, a ačkoli mu cokoli jiného než necitlivost působilo strašlivou bolest, utrpení bylo Hakatriho starý a známý souputník a nemohlo mu zabránit, aby chtěl cítit.

Hluboko ve svém temném vězení, snažil se zjistit, co ho probudilo.

Chvíli vnímal jen ticho, ale nakonec to znovu našel – slabý, ale spořádaný pulz, něco, co s jistotou ještě nikdy necítil, ale zároveň mu to připadalo zvláštním způsobem známé. Jak to stoupalo a zase klesalo, mělo to formu a kadenci hudby.

Hudba?

Může mrtvý slyšet hudbu?

Hakatri si zvykl, že se vznáší ve tmě a tichu, občas narušovaném vpádem Hlasu tří. V krátkých okamžicích, kdy ho Hlas vyváděl do světa živých, vnímal to, co se nachází mimo vězení jeho zbroje jako šílenství nepoznatelných tvarů a tlumených záblesků. Teď však byl Hakatri ve střehu a vůbec poprvé od chvíle, kdy byl vytažen do tohoto podivného života po životě, měl pocit, že je skutečně vzhůru. Měl v sobě něco, co souznělo se vzdálenými melodiemi a dokonce toužilo se s nimi spojit. Ale ve vězení jeho sarkofágu jako by mu nezbývalo nic než po tom toužit, tak jako může člověk umírající žízní trpět, když slyší zvuk padající vody, ke které se nedokáže dostat.

Co je tam venku, mimo mé vězení? Chci to vědět. To byla úplně nová myšlenka. Odkud vychází ta hudba? Jsem jediný, kdo její volání vnímá?

Poháněný touhou, kterou necítil už tak dlouho, že ji nedokázal identifikovat, sáhl ven a pokusil se získat vjem života a pohybu mimo své odtělesněné já. Když se soustředil, podařilo se mu dokonce mezi těmito entitami rozeznávat jednotlivé shluky. Uvědomil si, že každý z nich určitě představuje jednu živou bytost. Mnohé z těchto entit byly shromážděné kolem něho. Některé se pohybovaly, některé ne.

Tato nová svoboda byla vzrušující. Hakatri nechal své myšlenky plynout dál, za živé tvory nahromaděné kolem něho. Rozpínající se vědomí s sebou přineslo pocit, že tyto stíny mají kolem sebe nezřetelné víry myšlenek, byly však velice slabé, o málo víc, než jsou u živých tvorů rutinní projevy života.

Je možné, že mě z místa, kde jsem byl, vytáhlo něco tak malého, tak bezvýznamného? Ne, jejich duch je příliš slabý. Určitě jsou to žijící sluhové Hlasu tří.

Ale kromě těchto stínů tu bylo ještě něco, co ho upoutalo, co rozdmýchalo jeho snový zájem, a on se to pokusil uchopit. Zpočátku to bylo jen velice nezřetelné, jako by nějakou dobu šel k řece, než rozeznal její šum. Když však na tu vzdálenou, nevysvětlitelnou hudbu zaměřil pozornost, vycítil, že je to něco, co je silnější než všechno ostatní kolem něho, dokonce než Hlas tří.

A zpívalo to.

Ta věc, samostatná a jedinečná, jiná než všechno ostatní v temné anonymitě jeho okolí, zpívala.

A té písni se nějak podařilo najít rezonanci v samotném Hakatrim, jako by zbroj, která ho věznila, píseň slyšela a dokonce se rozeznívala ladícími, zvonivými tóny v souznění s její pomalou, složitou melodií – nečekanou rezonancí, již cítil celým svým bytím. Pouzdro z křišťálu a zlata, které ho věznilo, mu vůbec poprvé něco přinášelo, místo aby ho jenom izolovalo od života. Když soustředil myšlenky, uslyšel tu nevysvětlitelnou hudbu čím dál zřetelněji. Cítil tu píseň. A ona ho volala.

Hakatri sebral síly, odhodlaný tu tajemnou píseň následovat. Neměl však tělo, takže to, čeho potřeboval dosáhnout, nebyla souhra svalů a kostí, ale něco mnohem podivnějšího – zatvrzení vůle. Rozpohybovat tělo bez nervů a bez masa, a tím pádem rozpohybovat jeho brnění bylo otázkou chladných výpočtů, jednoho složitého rozhodnutí za druhým. Zvedl rukavice, v nichž měly být ruce, a zformoval je do takového tvaru, jako kdyby v nich ruce byly. Když se prázdné prsty rukavic konečně roztáhly, zapřel se do víka sarkofágu silou, již by mu dalo tělo, a zatlačil vzhůru. Nejdřív se nestalo nic a on propadl zoufalství – nebyl si jistý ani tím, jestli se jeho ruce a paže vůbec pohnuly. Ignoroval bolest, která jeho tělo trýznila skoro pořád, přestože neměl tělo, které by se trýznit dalo, jako kdyby mu dračí krev propálila nejen kůži a kosti, ale také ducha. Pak svou vůli zúžil, až nebyl nic než síla směřující vzhůru.

Víko se konečně nadzvedlo a na poškrábaný křišťál v očnicích přilby dopadl šikmý paprsek světla. Ta slabá zář pocházela jenom ze zastíněného vnitřku vozu, ale působila stejně spásným dojmem jako východ slunce.

Netušil, jak dlouho mu trvalo probojovat se z masivní truhly z čarodřeva ven. Jeho pohyby zbrojí byly groteskně pomalé a obtížné, ale lákadlo té tajemné písně teď vytlačilo všechno ostatní. Jako by slibovala, že může získat zpět všechno, co ztratil – smysly, rozum, dokonce i svobodu.

Píseň volala a on se pomalu, mučivě vyvlekl z vozu do oslnivě jasné noci plné hvězd, aby to volání vyslyšel.

***

Držel se písně a stoupal, i když směry jako nahoru a dolů byly pro něho důležité jen proto, že potřeboval, aby Mořeplavcovo brnění zůstalo ve vzpřímené poloze. Některé kroky byly obtížnější než jiné, také zdolávání některých úhlů bylo náročnější, ale i když se musel často zastavovat a přemýšlet o dalším postupu, šplhal dál. Tajemná píseň zněla čím dál silněji – divoká, mnohohlasá hudba nepodobná ničemu, co kdy slyšel. Na rozdíl od Hlasu tří neslyšel žádné jednotlivé party, pouze nádherný, mohutnící sbor, jehož zpěv sílil, jak se drápal do výšin, až nedokázal myslet skoro na nic jiného.

Nakonec zjistil, že dál to nejde. Třebaže vábení písně neztrácelo nic ze své podmanivosti, před ním se znenadání otevřela velká, temná propast. Hudba zněla tak vábivě, že se málem pokusil pokračovat k ní prázdným vzduchem, ale uvědomil si, že ačkoli již nemá fyzické tělo, zbroj, v níž je uvězněný, je opravdová a on bez ní nemůže existovat. Poskládal se u hrany srázu do neohrabaného sedu, zaposlouchal se do toho kouzelného zpěvu a na chvíli zapomněl na všechno ostatní.

Nedlouho potom se do toho překrásného, souvislého chorálu začaly vtírat nitky jiné písně.

Zdálo se, že tato nová hudba rytmicky nesouzní s pulzující dokonalostí, která ho sem přilákala, ale měla vlastní sílu. Zoufale si chtěl udržet spojení s první písní, proto se tu novou snažil vypudit, ale nešlo to. Naopak, vetřelecká melodie sílila a tak dlouho svými úponky ovíjela a prorůstala tu, jež ho přivedla, až přestal být schopen odlišit jednu od druhé.

Ucítil v blízkosti živé bytosti, slabé, pohyblivé skvrnky tepla, dechu a ducha, a pochopil, že přisluhovači Hlasu tří ho přišli odvést zpátky do vězení.

Jenže Hakatri jít nechtěl. Nechtěl slyšet tu novou píseň, oslavu kapitulace, lenivý proud myšlenek a tónů, které umrtvovaly jeho vůli a pomalu ho otupovaly, aby nevnímal nic než to, jak se ho snaží ovládnout. Ta nádherná, vznosnější hudba se postupně, ale nezadržitelně vytrácela, až byla úplně vytlačena a už ji neslyšel. Cítil, jak ho ty živé postavy obkličují a nutí ho vstát. Potom ho odvedly zpátky dolů, přestože část z něho chtěla v blízkosti té podivné, krásné hudby zůstat navždycky.

Nepodobá se to ničemu, co jsem kdy poznal, pomyslel si. Je to větší než všechno, co jsem cítil – je to moc silnější než ostatní.

A pak, když mezi nimi klopýtal, skoro slepý, ho napadlo ještě něco – děsivá a vzrušující myšlenka. Taková síla by se dala využít jako zbraň, kdybych se ji naučil ovládnout. Zbraň proti smrtelníkům, kteří zničili mou rodinu a můj lid. Zbraň, která zničí naše nepřátele a pomstí nás.

A pak se budu moci znovu uložit k odpočinku. Bolest bude pryč a já taky.

PRVNÍ ČÁST

Obětní tanec

Můj syn je mrtvý; ten kdo ho zabil, měl jeho krev.

Královnin syn zemřel, ale v kameni žije dál.

Vidím jeho tvář všude a každý den.

Žal Matky všech sdílí všechen její lid.

Zvony její zármutek tlumočí každou hodinu,

ale o synově hledání Zahrady neví nikdo než já.

Lady Miga seyt-Jinnata

1
Dovedou pořádně kousnout

Fincher, kapitán Elysiamansy, byl tlustý muž s kníry a zmrzačenou levou rukou. Většinou mluvil překvapivě tiše, pokud neoslovoval posádku, na kterou řval jako šílenec, přestože se jednalo o věci, které Jese připadaly jako naprosto všední lodní záležitosti.

„Tři zvony!“ zahulákal tak hlasitě, že od něho musela odstoupit. „Pozor na tu písčinu!“ A když se pokusila přejít z jednoho konce houpající se lodi na druhý, hned za ní zahřímal: „Mokrá paluba, paní!“ V takové chvíli by přísahala, že se k ní přikradl jen proto, aby to mohl udělat.

Přestože strávila na člunech a kolem nich velkou část života, bylo pro ni obtížné se z plavby těšit.

Koga, na níž se s královnou plavila – spolu s mnoha bojovníky a skoro stejným počtem námořníků, kteří jako by byli pořád v lanoví, hvízdali jako ptáci a houpali se jako opice – se na přídi a na zádi zvedala do takové výšky, že se jí málem zatočila hlava, když se přes příďové zábradlí podívala na zpěněnou řeku dole. V dobách jejího mládí byly všechny čluny nízké a ploché, obvykle je poháněl jeden člověk bidlem nebo vesly, a vystupovaly tak málo nad hladinu, že mladší Jesa dokonce mohla mít ruku ponořenou do zelených vod Wrannu, přinejmenším do doby, než ji otec nebo některý ze strýčků upozornil na krokodýly.

Druhý den přišla Jesa za Miriamele a kapitánem Fincherem do vysoké konstrukce připomínající hrad, která se hrdě tyčila na zadním konci lodi, jemuž se říkalo také záď. Jelikož měla v náruči malou Serasinu, stála na palubě pevně rozkročená a daleko od lodního zábradlí. „Proč veslují, když včera byla vytažená plachta?“ zeptala se kapitána. „Cítím, že vítr fouká, a nezdá se, že by byl slabší.“

„To je dobrá otázka, paní,“ odvětil Fincher vlídným, vážným hlasem. „Odpověď je vcelku prostá. Včera jsme vypluli s mořským přílivem. Dnes musíme veslovat proti proudu, protože Gleniwent je proti nám. Hej!“ vykřikl nenadále, až sebou trhla. „U všech ďasů, co to tam vyvádíte? Pozor na to ráhno!“ Viděl, jak si položila ruku na rozbušené srdce, a hned se začal omlouvat. „Moc se omlouvám, paní. To nebylo na vás, ale na ty zpropadené flákače u vesel.“ Zatvářil se mrzutě. „Omlouvám se za to klení, Vaše Veličenstvo. Nestává se často, že máme na palubě jemné královské uši. Vlastně se to nestalo ještě nikdy.“

„Žádný strach, kapitáne. Měl byste slyšet mého manžela, když to do něho vjede. Když jednou Simon vybuchl, arcibiskup Gervis z toho omdlel–“ Mirin úsměv povadl.

Jesa přispěchala s otázkou na kapitána: „Jestli to není nezdvořilé, pane, můžu se zeptat, co se vám stalo s rukou?“

Fincher si dotyčnou končetinu chvíli prohlížel, jako by na ni skoro zapomněl. Dva kratší prsty byly pryč, zůstaly z nich jenom svraštělé, zduřelé hrudky. „Ach tak. To bylo lano, paní. Dovedou pořádně kousnout, zvlášť když jsou přivázaná ke spouštěné kotvě. Prosím za prominutí a doufám, že nebylo moc nepříjemné o tom mluvit.“

„Ona se vás zeptala, kapitáne,“ řekla Miriamele. „Není třeba se omlouvat.“

Fincher pokýval hlavou, poděkoval jí, a pak se omluvil. Hluboce se uklonil královně a těžkým krokem sestoupil po schodech, aby veslařům vyčinil hlasem jako válečný roh.

Miriamele chvíli mlčela, ale než Jesa stačila najít téma hovoru, které by jí myšlenky odvedlo od zármutku, královna řekla: „A jak se daří maličké? Chutná jí?“

„Ano, Veličenstvo. Mnozí lidé z Meremundu mi tvrdili, že mořský vzduch podporuje chuť k jídlu, a pro ni to podle všeho platí... ale pro mě ne.“ Zavrtěla hlavou. Den předtím několikrát zvracela, a teď ji houpavá plavba neposlala znovu k zábradlí jenom proto, že v žaludku nic neměla.

„Toto ale není mořský vzduch,“ podotkla královna. „Tady je to říční vzduch, protože jsme na řece. Nevím, jestli to působí stejně.“ Povzdechla si. „Je to tak pomalé, plout proti proudu! Setmí se mnohem dřív, než doplujeme do Bouřné zátoky.“

Jesa neznala Bouřnou zátoku ani široký Kynslagh, na němž představovala zmíněná zátoka jen jedno zahloubení břehu, ale věděla, že právě tam Miramele plánuje loď opustit, aby s vojáky vytáhla k hradu. Nechápala, proč jednoduše nezakotví v jednom z hradních přístavišť, než si uvědomila, že královna neočekává přátelské přijetí.

Zvláštní, pomyslela si, aby se královna skoro po roce vracela domů a očekávala nikoli vřelé přijetí od poddaných, ale útok těch, kteří tam zůstali, aby místo chránili.

Miriamele hladila Serasině hlavičku vykukující z přikrývky.

„Musela jsem se zbláznit, že jsem se od tebe nechala přesvědčit, abychom to udělaly takhle,“ řekla a lišácky se na Jesu podívala. „Vím, že bys dítě neopustila, kdybys nemusela – ale proč jsi tolik chtěla jít se mnou?“

Jesa chvíli přemýšlela, než odpověděla. „Protože nikomu jinému nevěřím.“

Královnu to překvapilo. „Jak to myslíš? Lady Dorret by se k tobě chovala hezky, stejně jako mnozí jiní, obzvlášť když jsi pod mou ochranou. Copak jsi v Nabbanu nevěřila vévodkyni Canthii a ostatním?“

Jese dělalo starosti, že královnu zmátla, ale sama si nebyla úplně jistá, jestli tomu rozumí, a tak se pokusila uspořádat si myšlenky, než odpověděla. „Věřila jsem, že mi neublíží, Veličenstvo. Canthii jsem důvěřovala, protože jsem byla její přítelkyně od dětství – i když ona na to někdy zapomínala.“ Při pomyšlení na přítelkyni a paní jí do očí vhrkly slzy. A protože držela Serasinu oběma rukama, nemohla si je utřít. K jejímu údivu v dalším okamžiku královna natáhla ruku a zlehka jí slzy otřela hřbetem prstu.

„Vévodkyni jsi měla ráda, ne?“

„Samozřejmě. Byla dobrý člověk. Nezasloužila si–“ A pak slzy začaly téct znovu, tentokrát přívalem. Nakonec Jesa podala dítě Miriamele, aby si mohla oči osušit pořádně. „Omlouvám se, Veličenstvo.“

„Nemáš se za co omlouvat. Ale ještě jsi mi neodpověděla. Proč mi věříš víc než komukoli jinému? Protože o královnách – a vládcích všeobecně – je nechvalně známo, že důvěřovat jim je riskantní. Jedním z důvodů je, že málokdy vidíme lidi jako jednotlivce, protože vždycky je bereme jako poddané, jako národ.“

„Ale to je právě ono. Vy taková nejste. V Nabbanu mě všichni viděli jako služku, nebo Canthiinu kamarádku z dětství, případně ženu z Wrannu. Nikdo z nich se na mě nepodíval tak, že by viděl přímo mě.“

Miriamele se zatvářila skepticky. „Jestli chceš říct, že já uviděla pravdivě, kdo skutečně jsi, Jeso, obávám se, že se mýlíš. Jenom jsem za dobu, kterou jsme spolu strávily, poznala, že jsi chytrá a statečná.“

„Ale nenasadila jste mi masku.“

„Nerozumím.“

Jesa nevěděla jak dál. Chtěla královně říct, jak velmi si jí váží, ale zmotala to. „Ve Wrannu se to tak říká – nebo alespoň v laguně Červeného vepře – když si někdo myslí, že někoho zná, než ho doopravdy pozná. To jste vy nikdy neudělala, Veličenstvo. Když jste mě poprvé potkala, neviděla jste jenom další služku, jenom snědé děvče z bažiny. Počkala jste, až zjistíte, co ze začátku nevíte. To je... vzácné.“

Královna si ji dlouho prohlížela. „A to je westerlingština tvůj druhý jazyk. Udivuješ mě, Jeso. A taky mě zahanbuješ. Ráda bych věřila, že jsem taková, jakou mě vidíš – já sama bych takovou osobu obdivovala – ale obávám se, že na to mám příliš mnoho chyb.“

Jesa se zasmála. „Přesně to taková osoba řekne, když ji někdo jiný chválí.“

„Rozumíš, jak to myslím?“ teď se usmívala i Miriamele. „Až moc chytrá.“ Začala jí Serasinu podávat zpátky, ale potom se zarazila a políbila dítě na částečně odkryté čelo. „Podívej se na ni. Na lodi, v zemi, ve které nikdy nebyla, a ona si spí, jako... jako...“

„Jako krokodýl,“ dodala Jesa.

Miriamele se překvapeně rozesmála.

„Chtěla jsem říct ,jako mimino‘, ale došlo mi, že vlastně mimino je. Krokodýli spí hodně?“

„Předstírají to. Vypadá to, že spí, ale ve skutečnosti jsou ve střehu a pozorují okolí.“

„Myslím, že Serasina spánek nepředstírá.“

„Já vím.“

Jesa si k dítěti přivoněla a pošeptala mu několik slov, než se znovu otočila ke královně.

„A navíc nekousne. Ještě nemá zuby.“

Miri si povzdechla „To čekání je hrozné. Chci už vidět svůj domov. Chci vidět svého... své lidi...“ Zavrtěla hlavou, jako by z ní chtěla vymést pavučiny. „Už dost. Jak to zvládáš? Myslíš, že bys dokázala něco sníst?“

Jesa se zachvěla. „Zatím ne. Ale malá bude mít brzo hlad.“

„Sama bych si něco dala. Pojďme se podívat, co nám kapitán Fincher může nabídnout.“

Jelikož Jesa nesla dítě, Miriamele ji držela za loket, když scházely po schodech z nástavby na hlavní palubu.

„Manželi,“ promluvila tiše lady Thelía, „ty víš, že nejsem bázlivá. Je to tak, nebo ne?“

„Znám tě jedině jako statečnou a pevnou ženu.“

„To ráda slyším. Pak možná pochopíš, že za tím není jen nedostatek odvahy, když řeknu, že mám z tohoto pronásledování velice nepříjemný pocit.“

„Mně se to taky nelíbí,“ přiznal Tiamak. „Ale faktem zůstává, že před námi něco krvácí.“ Dal pochodeň níž. Kapky krve se zaleskly odraženým světlem. „Vzhledem k vysoké pravděpodobnosti, že to, co krvácí, je totéž, co se nás několikrát pokusilo zabít, to chci najít, dokud je to zraněné. Tato temná místa pod hradem jsou dost nebezpečná i bez toho, aby nás ještě pronásledoval neznámý nepřítel.“

„Vidíš, to je přesně to, o co mi jde.“ Pořád šeptala, ale Tiamak poznal, že se chystá spustit hlasitěji, proto se zastavil a počkal. „Sledujeme něco, co se nás několikrát pokusilo uškrtit,“ pokračovala. „A ty sám jsi řekl, že ať je to cokoliv, mohlo by to podle tebe mít na svědomí i četné pasti, kterým se nám doposud podařilo se vyhnout – většinou díky štěstí.“

„A tomu, že jsme se navlékli jako qanučtí trollové. To nám pomohlo hodně, přinejmenším proti otráveným jehlám, které jsou tady rozeseté.“

„Tohle není žádné zvíře. To víme. Nastražilo to pasti a taky to vypadá, že pomocí pák a rumpálů mění průchody pod hradem. Je to myslící tvor.“

„O to se nebudu přít. Dokonce si myslím, že jsem s tím přišel jako první.“

Thelía dlouze, popuzeně vydechla. „Chci se vrátit na to bezpečné místo, které jsme našli, Tiamaku. Jsem unavená a mám strach. Ať už je to cokoli, šílenec, vychytralé zvíře... nebo něco horšího, nechci na to narazit, když je to zraněné.“

„Já taky ne. Ale když zjistíme, kde má doupě, budeme se tomu místu vyhýbat. A jestli je najdeme, jak umírá – třeba bychom je mohli dorazit.“

„Myslíš, že se zachytilo o jeden z vlastních otrávených trnů?“

„Nevím. Zdálo se mi, že jsem zahlédl něco jiného, než mě oslnilo světlo. Další osobu, ale malou, jako by to byl někdo ze Simonových trollích přátel.“

„Na hradě přece žádní trollové nezůstali!“ vyhrkla. Na poslední chvíli si vzpomněla, že má šeptat. „A Pasevalles by nás hledal, kdyby si myslel, že jsme tady dole. Proč riskovat, že se někomu prozradíme?“

Tiamak znovu sklonil pochodeň. „Ouha. Zdá se, že Ten, jenž vždy kráčí po písku, nás opustil,“ řekl smutně. „Podívej, kapky se zmenšují. Asi to bylo jen drobné zranění.“ Ušel ještě několik kroků a shýbl se k zemi. „A teď zmizely úplně.“

„Tak pojďme zpátky.“

Tiamak zvedl pochodeň a zadíval se na mohutnou stěnu ze zhutněné hlíny a kamenů umouněných sazemi.

„Určitě budeme blízko paty Hjeldinovy věže. Podívej, to vypadá jako velké základy hradby Vnitřní pevnosti. Musíme být někde pod jižní strážní bránou.“

„Hjeldinova věž!“ zděsila se Thelía. „Prokleté místo. To poslední, které bychom měli hledat. Staré brlohy Rudého čaroděje. A vypadá to, že honíme jeho ducha.“ Udělala znamení Stromu.

„Já na takové pověry nevěřím, má drahá. Ale ani já nejsem úplně beze strachu. Proto mám nůž a pochodeň a ty ten těžký kus dřeva, který už takovou dobu tak křečovitě držíš.“

„Nedobírej si mě, Tiamaku. Nemám na to náladu. Pronásledovali jsme ten krvácející přelud až příliš dlouho. Pořád víš, jak najdeme zpáteční cestu do tábora?“

„Ani bych to táborem nenazýval,“ poukázal. „Všechno, co jsme si sem dolů přinesli, pořád nosíme v brašnách na zádech.“

„Je to místo, kde nás neobtěžovala ta strašlivá věc, která tady dole žije,“ odsekla rázně Thelía. „Tiamaku, vrať se! Kam jdeš?“

„Jenom kousek dál, drahá. Vidím na konci chodby nějaký otvor.“

„Chlape jeden!“ Přidala do kroku, aby ho dohonila. „To, že jsem opustila církev a svůj řád, abych se za tebe vdala, ještě neznamená, že se s tebou nemůžu rozvést. Nepřijala jsem pravomoc Matky církve proto, aby mě navěky připoutala k bláznovi.“

Zastavil se a pokynul jí, aby přišla blíž. „Drahá Thelío,“ šeptal. „Jestli tě vedu špatně, nejspíš nebude nutné, aby ses se mnou rozváděla, protože jeden z nás nebo oba budeme mrtví. Prosím, zůstaň teď zticha, než prozkoumáme tuto komnatu nebo co to je. Slibuju ti, že potom se nechám vést tebou – zpátky do našeho předchozího tábora, nebo kamkoli jinam.“

Věnovala mu pohled, který by uvedl obsah alchymické nádoby do varu, ale potom si znovu zvedla svůj kus dřeva na rameno a vydala se chodbou za ním.

U otvoru – pobořeného kamenného oblouku, který se zpoloviny sesul, ale dole zůstal dostatečně široký otvor, aby se dalo prolézt – jí Tiamak podal pochodeň, klekl si, nejdřív k otvoru přiložil ucho, a pak začichal. „Jestli tady něco bylo, je to už dlouho mrtvé.“ Zkřivil obličej. „Páchne to hrozně.“

„Manželi...“

„Vrať mi tu pochodeň,“ požádal. Plazil se, držel ji před sebou a snažil se nesežehnout si obočí. Když prolezl na druhou stranu, postavil se, pochodeň zvedl a pomalu se otočil kolem dokola. „Pro chladnou, mrazivou ruku Té, jež čeká,“ zašeptal po chvíli ohromeného ticha. „Něco tak strašného jsem ještě neviděl.“

O pouhých několik okamžiků později prolezla Thelía zborceným obloukem a stanula vedle něho. Tiamak uslyšel, jak zalapala po dechu.

„Co je to za ďábelské místo?“

V první chvíli, když lezl, zahlédl jenom kosti a smetí rozházené po podlaze, jako odpadky v doupěti nějakého divokého masožravce. Když však zvedl pochodeň nad hlavu, prostora se ukázala celá. Uprostřed místnosti byla v kamenné podlaze vytesaná čtvercová nádržka, velká jako královská lázeň, která měla v každém rohu sloupek. Nádržku pokrývala nějaká hnědočerná krusta, ale jeho zrak upoutalo hlavně to, co viselo nad ní. Vzduchem nad nádržkou se do kříže táhly dva provazy, z nichž viselo tucet nebo víc mrtvých zvířat, pověšených za ocas nebo zadní nohy hlavou dolů – krysy, veverky, kočky a dokonce i větší bezhlavé torzo, které mohlo kdysi patřit loveckému psovi. Ale přímo uprostřed, kde se provazy křižovaly, bylo nepochybně vidět siluetu nahého lidského těla. Byla to žena s hrdlem rozervaným něčím, co po sobě zanechalo zubatou rudou ránu. Zbytek těla však byl ve světle Tiamakovy pochodně bílý jako sníh.

„Dobrá Elysio, matko Spasitele,“ zanaříkala Thelía. „Který ďábel to má na svědomí?“ Zadívala se na mrtvolu visící vzhůru nohama. „Není to někdo z Nornů? Tělo je tak bledé!“

Tiamak udělal několik kroků blíž. Prsty jedné ruky si zacpal nos, aby se chránil před strašlivým hnilobným puchem. Zvedl pochodeň k mrtvé tváři. „Myslím, že ne. Podle kousků oblečení, které ještě visí z nohou, bych řekl, že to byla některá z hradních služek.“

„Ale je tak bílá!“

„Mám podezření, že jí někdo vypustil krev–“ Musel se odmlčet, protože se mu vzbouřil žaludek, ale pak se znovu zklidnil. „Právě ona nejspíš vyplnila tu nádržku.“

„Já chci pryč,“ řekla Thelía tónem, který nepřipouštěl žádné dohady. „Musíme odejít. Tohle čpí čarodějnictvím.“

„Souhlasím, a odejdeme, jistě. Chtěl bych jenom–“

Tiamak větu nedokončil, protože najednou se na něho něco shora spustilo a obalilo ho jako křídla netopýra. Náraz měl takovou sílu, že upadl na zem. Než se mohl zorientovat, co se stalo, ucítil, jak mu krk a obličej drásají ostré drápy. Okamžik nato mu něco udeřilo hlavou o tvrdou podlahu. A rány pokračovaly, rozháněly mu myšlenky a plnily hlavu černými hvězdami. Pak ucítil ránu jako od kovářova kladiva, která ho sice nezasáhla, ale cítil ji, protože mu rozechvěla celé tělo. Vzápětí nato z něho to, co ho škrtilo, sklouzlo.

Když Tiamak znovu pochopil, kde je, manželka ho držela za ruku a snažila se ho vytáhnout na nohy.

„Vždyť mi vyškubneš ruku z ramene,“ postěžoval si. Pořád dost dobře nechápal, co se děje.

„Proboha, tvoje oko,“ vyhrkla Thelía vyděšeně. „Co ti ta věc provedla?“

Sáhl si na čelo, a ucítil roztrženou kůži a bolest, která právě začínala pulzovat. Když prsty odtáhl, byly lepkavé. „Myslím, že jím pořád vidím, ale teče mi krev, a hodně.“ Vrávoravě se postavil, a teprve pak si uvědomil, že před ním leží něco červeného. Pochodeň, která mu vypadla z ruky, skončila na zemi, takže nehybná postava byla zpola osvětlená a zpola ve stínu.

„Praštila jsem to ze všech sil,“ vysvětlovala Thelía. „Byla to taková rána, že zarazila hlavu do těla. Myslím, že jsem to zabila.“

„Doufám. Kdybych neměl kolem krku tu silnou látku, rozervalo by mi to hrdlo. Ale krvácím i tam.“

Tiamak, stále omámený a nejistý, málem upadl, než se mu podařilo zvednout pochodeň. Potom se kolébavě postavil nad otrhanou rudou věc, která na něho zaútočila. Zraněné oko napuchlo tak, že se zavřelo, a krev mu z obličeje a čela kapala na zem.

„Manželi! Jsi vážně zraněný!“ Ještě nikdy neslyšel, že by Thelía měla tak blízko k naprosté panice. „Musíme jít!“

„Až se podívám, co to je.“ Natáhl nohu a strčil do toho těla, aby se obrátilo na záda. Bylo lehčí, než čekal, obzvlášť poté, co cítil sílu těch rdousících prstů, a navzdory dřívějšímu odmítnutí pověrčivosti byl celý hrr zjistit, že jeho manželka poslala k zemi nějakého démona. Sklonil se, odhrnul kápi otrhaného šatu a sklonil pochodeň, aby viděl. Ukázal se mu groteskní, červenohnědě upatlaný obličej a svěšené rty, v nichž sice zbývalo jenom několik zubů, byly však oškrábané nebo opilované do špičky. Byl to děsivý zjev, ale vypadal lidsky. „Při Těch, již dýchají tmu,“ promluvil Tiamak s tichým úžasem, „myslím, že je to žena.“

„Žena? Co je zač?“

„Jak to mám vědět? Je celá umazaná zaschlou krví – myslím, že se v ní vykoupala.“ Zalétl pohledem k nádržce a mrtvolám pověšeným na šňůrách nad ní. „Ach, bohové mého lidu, toto je strašné místo. A my jsme celou tu dobu žili jenom několik kroků nad tím vším. Celou dobu!“

„Musíme odsud pryč. A ať tě ani nenapadne, že bys tu páchnoucí mrtvolu odvlekl s sebou do našeho tábora, abys ji mohl prozkoumat, i když bys určitě chtěl.“

Tiamak teď klečel vedle těla a otáčel hlavou ze strany na stranu, aby si aspoň jedním fungujícím okem mohl prohlédnout její profil, výrazný nos a bradu. Kápě se shrnula dozadu a Tiamak uviděl, že kůže na hlavě je oholená. „Kdo to mohl být?“ zapřemýšlel nahlas. „Skoro to vypadá, jako by napodobovala přímo rudého kněze. Ale Pryrates to není–“ Znovu se zarazil, tentokrát proto, že ho něco napadlo. „Myslím, že vím, kdo to byl,“ prohlásil.

„Řekneš mi to, až budeme pryč,“ odvětila Thelía. „Tvoje rány jsou určitě ošklivé – potřebují vyčistit. A mně se z tohoto místa zvedá žaludek. Nechci tady zůstat ani o chvilku déle.“

Jenže Tiamak byl zabraný do úvah a mluvil dál, jako by ji neslyšel. „Když Pryrates přišel na Hayholt, přivedl si s sebou služku, ženu jménem Munshazou. Jednou nebo dvakrát je o ní zmínka v dvorních účtech. Žila v Hjeldinově věži a zřejmě mu dělala kuchařku a služku. Po válce s Králem bouří a pádu Věže Zeleného anděla už o ní nikdo neslyšel. Předpokládalo se, že v těch posledních hodinách zemřela, stejně jako mnozí, ale její tělo se nikdy nenašlo.“

Stěnami kolem nich proběhlo zachvění. Shora spadl prach a několik drobných kamínků.

„Manželi–!“

„To je jenom zemětřesení,“ řekl a dál si prohlížel nehybné, v hadrech oblečené tělo, schoulené do sebe jako mrtvý pavouk. „Tuším, že ona je ta bytost, která tady celou dobu žila. To ona zabila tolik zvířat...a lidí... a taky se koupala v jejich krvi.“ Hleděl na vyzáblou, rudě umazanou tvář. „A pravděpodobně byla odpovědná taky za pasti a otrávené hřebíky tady dole, proto je také nejpravděpodobnějším vrahem ubohého prince Jana Jošuy.“ Zavrtěl hlavou, zdeptaný pocitem marnosti. „Žádný netvor – nebo alespoň žádný duch nebo démon – jenom tato strašná žena. Pryratesova služebná.“

„Manželi, zdá se mi, že jsem viděla, jak se nadechla–“

Okamžik nato po něm zdánlivě mrtvá bytost chňapla a strašlivé nehty se po něm znovu začaly sápat. Tiamak vyrazil výkřik, v němž se mísil odpor a strach.

„Žádná služebná!“ zavřísklo to řezavým hlasem, který zněl, jako by se dlouho nepoužíval. „Žádná služebná! MATKA!“

Kopl po tom, zkusil se odstrčit, ale ta rudá věc mu visela na nohách. „Uhni!“ vykřikla Thelía. „Praštím ji!“

„Vy všichni jste mého syna zabili,“ zavřískla ta rudě pomalovaná hrůza. Několik zubů se rýsovalo proti temnotě jejího hrdla jako náhrobky na Thisterborgu. Tiamakovi se podařilo zvednout spadlou pochodeň. „Můj miláček Pryrat. Ale já ho už brzo přivedu zpátky. Už brzo ho přivedu zpátky!“

Zatímco ze sebe vyrážela ta slova, snažila se Tiamaka strhnout na podlahu a sápala se po něm dlouhými, vychrtlými prsty.

Bez přemýšlení se po ní ohnal pochodní. Smola se jí zachytila ve slepeném chuchvalci vlasů a v cárech oblečení; okamžik nato vzplanula. Bytost, kterou pojmenoval Munshazou, se s vřískáním, jež se nepodobalo ničemu lidskému, narovnala a začala po plamenech plácat rukama, ale oheň se jí zachytil v trouchnivějícím oblečení a rozhořel se ještě víc. Rudá bytost se otočila, a aniž přestala vřískat, odpotácela se do protějšího rohu zhroucené síně. Tiamak si v tom hrozném, bobtnajícím okamžiku myslel, že šílí bolestí z plamenů a chce se o protější stěnu otlouct jako moucha v pasti, ale ona se v dalším okamžiku překulila přes nějakou hranu a zmizela. Když tam Tiamak a Thelía přispěchali, našli něco, co byla kdysi zřejmě studna, ale víko se už dávno rozpadlo.

Tiamak si klekl a opatrně vystrčil hlavu nad otvor. Krve, která mu stékala po obličeji a kapala z brady, si nevšímal. Pod sebou cítil vlhko, ale i když pochodeň natáhl co nejdál, žádnou vodu neviděl a neslyšel žádné šplouchnutí, byla tam jenom tma a ticho.

„Unikla!“ zvolala Thelía. „Je zase volná. Tiamaku, musíme pryč!“ „Já myslím, že ničemu neunikla,“ poznamenal. „Hořela zaživa a ta studna je hluboká. Nemohla přežít takový–“

Zem se znovu zachvěla, a tentokrát byl záchvěv tak silný, že narušený oblouk, kterým se do místnosti protáhli, zaskřípal a otřásl se. Kameny se usadily v takové poloze, že otvor byl poloviční než dřív, a Tiamak ve světle pochodně uviděl spršky kamenných úlomků a pukliny křivolace se rozbíhající zdivem.

„Ven!“ zavelel, ale to už jeho žena prolézala zmenšeným otvorem; bez váhání ji následoval.

Na druhé straně zůstali chvíli stát v chodbě, ale kameny a prach padaly i tam a některé kusy uvolněné ze stínů měly velikost dětské hlavy. „Jsi vážně zraněný. Musíme se vrátit do tábora,“ naléhala Thelía. „Pospěš si, manželi.“

„Ne.“ Tiamak zavrtěl hlavou. „Nemůžeme se vrátit dolů. Copak ty necítíš oheň?“

„To je tvoje pochodeň.“ Tiamak znovu zavrtěl hlavou.

„Ne, je to něco víc. Vidíš?“ Zvedl pochodeň do výšky. Nahoře v místech, kam dosvítila, se puklinami v kamenném stropě prodíraly pramínky kouře. Vzduch už jím byl prostoupený. „Dolů nemůžeme. Někde nahoře musel vypuknout požár – velký a dostatečně horký, aby kameny popraskaly. Jestli chceme žít, musíme nahoru.“

„Jenže jestli se ukážeme venku, Pasevalles a jeho vojáci nás zatknou, Tiamaku.“

„Srovnej si to nebezpečí s tíhou kamene, která na nás padá.“ Chytil ji za ruku, aby ji popohnal do chodby, kterou přišli. Sténání skály a nové, hrůzu nahánějící rány podobné tleskání obřích rukou sílily. „Musíme odsud uniknout, než se zřítí další zdi.“

Ještě než dořekl, ozval se za nimi další třesk a obloukem z místnosti, kterou před chvilkou opustili, se vyvalil oblak kouře a úlomky sutin. A to byl konec veškeré konverzace.

Tiamak povytáhl manželce šátek kolem krku, aby jí zakryl ústa a nos, a pak udělal totéž sobě. V malé kouli světla z pochodně se drželi za ruce, obklopení tmou a dýmem, a co nejrychleji prchali otřásající se chodbou.

Miriamele nevěděla, kolik je hodin; uvědomovala si jenom to, že spala. Ztěžka se posadila a útržky snu z ní spadly. Někdo znovu zaklepal.

„Kdo...?“ zeptala se Jesa, překulila se a přitáhla si dítě k sobě.

Miriamele, ještě pořád otupělá spánkem, sáhla pro nůž, který si nechávala na dosah, a pak se bosýma nohama dotkla podlahy. „Dál,“ zavolala.

Námořník, který se objevil ve dveřích, držel v ruce lucernu. Miri zvedla ruku, aby si zakryla oči před její ostrou září. „Velice se omlouvám, Vaše Veličenstvo,“ řekl. „Kapitán Fincher a lord Norvel žádají, abyste za nimi přišla na přední palubu.“

Otřela si oči.

„Kolik je hodin?“

„Zbývá hodina z ranní hlídky, Veličenstvo. Právě vychází slunce.“ Zaváhal. „Když dovolíte, paní, kapitán žádá, abyste si na sebe vzala toto.“ Podal jí něco, co vypadalo jako těžký ranec.

„Co se děje, Veličenstvo?“ zeptala se z lůžka Jesa.

„Nic. Ještě spi.“ Miriamele si vzala nabízený kus oděvu. Předpokládala, že je to silný plášť, který ji má chránit před chladným počasím, ale vážilo to víc než jakýkoli plášť, který kdy měla v ruce. Překvapením ranec málem upustila.

„Vždyť to je zbroj!“

„Ano, Vaše Veličenstvo. Kapitán vám vzkazuje, abyste se do toho ustrojila, a pak přišla na přední palubu.“

„Já nevím, jak se to dělá,“ přiznala. „Pomoz mi.“

Kdyby nebyla noc a kdyby jí nedělalo starosti, proč ji kapitán volá, obstály by následující minuty jako vzácná komedie.

Přestože Miriamele měla na sobě noční košili a přes ramena si přetáhla šátek, námořník neustále uhýbal pohledem, jako by byla nahá, takže spíš překážel, než že by jí s těžkou, příliš velkou drátěnou košilí pomáhal.

„Doufejme, že nebudu muset před něčím utíkat,“ poznamenala, když se jí námořník poslepu snažil zbroj vzadu zapnout. Nakonec to dokázal a odstoupil od ní, ale pořád se taktně díval všude jinam než tam, kde stála.

Miriamele cítila, že ji košile už nyní stahuje, jako by si vzala některé své dvorské šaty do koupele.

„Jdi první,“ vyzvala ho. „Vlastně ne, než budeme na palubě, běž za mnou, kdybych na schodech upadla dozadu.“

Zpočátku neviděla nic než černou vodu a východní obzor s oranžovorůžovým nádechem začínajícího úsvitu.

Následovala poručíka nahoru na zvýšenou přední nástavbu, kde na ni čekali kapitán a baron Norvel. Když ji uviděli, baron poklekl a kapitán se uklonil.

„Je časně, kapitáne Finchere,“ pronesla. „Nečekala jsem tak brzké probuzení a myslím, že jsi mi mohl najít nějaké teplejší oblečení než toto.“

Zvedla ruku zatíženou širokým rukávem drátěné košile.

„Omlouvám se, Veličenstvo,“ odvětil. „Ale nechtěl jsem riskovat.“

„Opravdu vypadáte trochu jako svatý Ebbe utopený v sudu,“ poznamenal Norvel.

„Děkuji, barone. To mě sice nezahřeje, ale hned mám povznesenější pocit.“ Otočila se zpátky ke kapitánovi. „Můžu vědět, proč jsi pro mě poslal?“

Fincher hleděl přes bok lodi na černou vodu. Růžová záře na obzoru prosvětlovala hřebeny vln.

„Podívejte, Veličenstvo. Vidíte to?“

Miri postoupila k zábradlí přední nástavby a podívala se dolů. Mezi vlnami se chaoticky míhaly lesklé, kluzké siluety. V první chvíli ji napadlo, že jsou to určitě delfíni.

„Vidím. No a–?“

„To jsou kilpy, Veličenstvo. V ústí Kynslaghu.“

Zahlédla záblesk očí a černý otvor úst, jak se jedno tělo ve vodě překulilo a zase vklouzlo pod hladinu. Nakrátko ucítila odpor a neklid, ale nijak zvlášť se nelekla: půl tuctu kilp nepředstavovalo pro loď převážející dvě stovky ozbrojených žoldnéřů žádné velké nebezpečí.

„Už jsem kilpy viděla, kapitáne. Sice je znepokojivé vidět je tak daleko na sever od míst jejich obvyklého výskytu, ale slyšela jsem už mnoho takových zvěstí. Opravdu bylo nutné, abych opustila svou postel – omlouvám se, vaši postel, protože jsme zabraly vaši kajutu – a podívala se na to?“

„Nezavolal jsem vás ven do chladu, abych vám ukázal kilpy, Veličenstvo.“

Poprvé si všimla, že se mu chvěje hlas, a pocítila úzkost. „Tak proč?“

„To uvidíte za chvilku, až se Gleniwent u vtoku do jezera znovu stočí a obeplujeme výběžek pevniny.“

Zatímco kapitán mluvil, baron Norvel přistoupil blíž, jako by ji chtěl před něčím chránit, a Miriamelino srdce poprvé od zaklepání na dveře začalo zrychlovat.

Nemusela si tím lámat hlavu dlouho. Zakrátko propluli kolem velké černé skály, která jim zakrývala výhled, a Elysiamansa se ocitla v Kynslaghu.