Lex Lane

Kletba koltu

Z německého originálu přeložil Marek Pavka

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-2267-3 (epub)

ISBN 978-80-279-2268-0 (mobi)

Jerry Stewart zažil peklo války o prérii. Jeho otec byl zavražděn ze zálohy a když zabijáci zahnali do úzkých i Jerryho a chtěli ho zabít, ukázal jim, zač je toho loket. Byl to ten nejhorší den jeho života a od té chvíle ho sužovala kletba, která se stala osudem tolika statečných a nebojácných mužů: kletba koltu…

Jel ze hřbitova k městu. Tušil, že tam na něj číhá smrt, přesto jel dál. Když u prvních domů zůstal stát, bylo to jen proto, aby počkal na šest jezdců, kteří jeli za ním.

„Vy se držte zpátky,“ tvrdě řekl. „To se týká jen Rickarda a mě! To platí i pro tebe, Dizzy!“

„Chlapče – zapomněls na jednu maličkost,“ tvrdě řekl Dizzy Bull, když ho Jerry Stewart chtěl poslat zpátky. „Tvůj otec byl můj nejlepší přítel. Byl jako můj bratr. Proto to není jen tvůj, ale i můj boj.“

„Ne!“ Ta slova zněla odhodlaně.

„Tvůj boj, Dizzy, to bude, až padnu. Byls tátův nejlepší kámoš a vím, jaks ho měl rád. Ale já jsem jeho syn! A tvůj boss.“

„To je rozkaz?“ chraplavě se zeptal Dizzy.

„Zatím jenom prosba,“ klidným hlasem odvětil Jerry. „Když ji poslechneš, dobrá. Když ne, pak je to rozkaz!“ Předák ranče Hvězda mohl mladíkovi říct, že si může hledat nového předáka.

Ale Dizzy Bull byl svému rančeru Kingu Stewartovi věrný i dva dny po jeho zavraždění. Žil pro něj v Jerrym. Jeho tvář byla zamračená, ale mlčel. Otočil se a kývl na ostatní. Tři z nich šli na druhou stranu ulice, zatímco dva zůstali s ním.

Stáli na verandách domů, jako by se nechumelilo.

Jerry Stewart byl nyní na ulici sám.

S úsměvem hleděl na Dizzyho.

„Díky, kámo…,“ tiše řekl.

Nikdo mu neodpověděl, skoro na něj ani nepohlédli. Dizzy Bull si vytáhl tabatěrku a začal si balit cigaretu. Dělal to levou rukou…

Jerry Stewart vypjal ramena a zase se obrátil k městu.

Main Street byla rovná a tak na jejím konci spatřil tři muže, kteří tam stáli. Byli bez koní, tak jako on.

A za nimi jel krokem čtvrtý muž s jejich koňmi.

Byl tak daleko, že Jerry ho nepoznal. Ale podle toho, jak seděl v sedle, jaké měl šaty… odhadoval, že to je Dave Rickard.

Rickard ho též poznal a zastavil.

Seděl na koni shrben, což pro něj bylo typické.

Jerry byl jednu vteřinu zmatený.

Nečekal, že se to vyvine takto.

Byl si jist, že ti tři mají upoutat jeho pozornost, zatímco čtvrtý muž by čekal na příležitost střelit mu do zad. Tak jako to udělali se starým rančerem, který ještě umíraje zamumlal jméno Dave Rickard.

Potom se však ve tváři mladého Stewarta objevil úsměv. Viděl, jak si jezdec začal balit cigaretu. A Dave Rickard přitom kouřil jen doutníky. To Jerry dobře věděl.

Jerry kráčel dál a byl lehce přikrčen, jako by šel proti větru. Šel však vstříc smrti, která na něj číhala v koltech těch tří mužů, jež se zastavili a čekali na něj.

Byli od něj zatím daleko. A to byla druhá chyba, kterou udělali.

Třetí udělal potom Dave Rickard sám. A byla to jeho poslední chyba…

Jerry se náhle zastavil. Ruce měl těsně nad pažbami svých dvou koltů.

„Jen pojďte!“ vyhrkl. „Všichni tři! Jen pojďte…!“

Viděl, jak se vyděsili, protože udělal přesně to, co nečekali.

Stál tam, neohroženě, ale obezřetně. A zvolal na ně svou výzvu. Vypadalo to, jako by viděl jen ty tři. A možná tak ještě čtvrtého muže daleko za nimi s koňmi.

Koutkem oka však pošilhával po uličkách mezi domy a po oknech. Tu uviděl, jak se v okně nad vchodem hotelu pohnul závěs, načež se tam objevila hlaveň pušky…

Dave Rickard příliš spěchal! Namířil na syna mrtvého dobytkářského krále a tím udělal poslední chybu ve svém životě.

Ještě než mohl zacílit, tasil Jerry Stewart oba kolty. A vypálil od boku na muže za tou hlavní…

Tři pistolníci sebou trhli, když třeskly výstřely. Sáhli po revolverech, ale byli příliš daleko na to, aby mladíka trefili.

Potom vytřeštili oči a pohlédli na okno, za nímž – jak dobře věděli – číhal jejich boss na svou oběť.

Rickardova tvář byla strhaná a svou winchestrovku dokázal zvednout jen o jediný coul. Pak se svalil a bylo po něm.

Tři pistolníci se rychle otočili a rozběhli ke svým koním.

Pak se vyšvihli do sedel a hnali se pryč.

Jerry se musel usmát, když viděl těch šest tvrdých bojovníků. Všichni měli v rukou zbraně a přitom vypadali tak komicky.

Usmíval se, ale ten úsměv nebyl veselý.

Jerry Stewart dobíjel kolty. Potom je opět strčil do pouzder.

Přišli k němu Dizzy a pět kovbojů z Hvězdy.

Předák mu položil ruku kolem ramen.

„To je Dave Rickard, chlapče,“ chraplavě řekl. „Ten výstřel ukončil tuto válku. Už není nikdo, kdo by v ní mohl pokračovat. Rickard nemá dědice.“

***

Tři jezdci prchali krajinou.

Ryzák Ohnivý pták dělal svému jménu čest. Doslova letěl nad prérií a pomalu snižoval náskok zabijáků.

Nebylo však snadné je dostihnout. Tři z nich mu unikli, čtvrtý sletěl ze sedla, když jeho kůň šlápl do nory a zlomil si nohu.

Ležel tam a nejradši by zavřel oči a čekal na kulku z koltu mladého Stewarta.

Jenže potom se ozvalo řehtání poraněného koně.

A tak se jezdec posbíral ze země, přišel k němu a ukončil jeho trápení kulkou mezi oči.

***

Jim Wade, onen čtvrtý jezdec, věděl, že proti Jerrymu Stewartovi nemá šanci.

Mladík si totiž v Panhandleu, v Llano Estacadu a na planinách u pouště Staked Plains udělal jméno. Říkali mu Colt King.

Jim Wade ho neslyšel, když tam přijel. Bylo neuvěřitelné, jak tiše jeho hřebec běžel.

„Ruce vzhůru, Jime Wade.“ Muž sebou trhl a zbledl.

Pomalu zvedl ruce. Kolt zahodil, když zastřelil svého koně.

„Zkrať to, Jerry,“ přidušeně řekl Wade. „Jsem starý člověk a smrti se nebojím.“

„Na Hvězdě vrazi nejezdí!“ opáčil Jerry.

Jim Wade vstal a otočil se k němu.

V očích měl smutek.

„Jerry – byl pro mě jako syn,“ trpce řekl. „To, co je pro tebe Dizzy Bull, byl pro mě Dave Rickard… Vychoval jsem ho, když jeho otce zabil kůň, a chtěl jsem z něho udělat dobrého člověka. Ale to se mi nepodařilo. Držel jsem se z toho boje zpátky, protože jsem od začátku věděl, že to je špatný boj… že povede k Daveově smrti. Dneska jsem přijel… protože jsem musel, Jerry! Věděl jsem, že to je jeho poslední jízda… a chtěl jsem tomu nějak zabránit. Proto jsem jel na jeho koni, proto jsem si oblékl jeho šaty… a všechno bylo zbytečně. Ten kluk je mrtvý a můj život nemá smysl. Vůbec nemá smysl.“ Ledaskdo by těm slovům možná nerozuměl, ale Jerry Stewart je pochopil a musel přikývnout. Jim Wade byl vždycky dobrý člověk a dokonce i starý King si ho vážil.

„Jime – tys nebyl při tom, když mého otce zabili,“ řekl zachmuřený Jerry. „Já proti tobě nic nemám. To, žes chtěl pomoci Daveovi, když mi chtěl střelit do zad… no, nepovedlo se mu to. A byls to ty, kdo tomu zabránil. Dave nikdy nekouřil cigarety…“

Starý předák ranče Slunce trpce přikývl.

„To bylo svědomí, Dave,“ smutně řekl. „Seděl jsem v jeho hadrech na jeho koni a viděl jsem tě. Věděl jsem, že stojí v hotelu za oknem a čeká na tebe. Nemohl jsem to připustit. Myslel na všechno, synu, i na ty zatracené doutníky a jeden jsem si dal do kapsy košile. Přesto jsem si začal balit cigaretu, kdyžs stál sám na Main Street… a jenom jsem doufal, že si toho všimneš. Udělal jsem to proto, abyste oba měli stejnou šanci. Už předtím jsem mu řekl, že jsi rychlejší. A možná jsem ho tím, že jsem si balil cigaretu, zabil. Kdybych to neudělal, pak by tě odpravil. Měl jsem ho rád, ale toto jsem si na svědomí vzít nemohl…“

„Starý King měl pravdu, Wade,“ řekl mladý rančer. „Na ranči Slunce je tě škoda. Pošlu ti jednoho muže s koněm, Wade. To, co uděláš – je tvoje věc. Lidé z Hvězdy proti tobě nic nemají. Byl bych radši, kdybys šel sám k šerifovi.“

Jerry otočil Ohnivého ptáka k ranči Slunce, který ležel před ním, a rozjel se. Nebál se toho, že by starý muž vytáhl pušku z pouzdra a vystřelil na něj. Ten starý muž se totiž jmenoval Jim Wade a ne Dave Rickard…

Než dorazili na ranč, uviděl Jerry dva jezdce z ranče Slunce, kteří hnali dobytek k hlavnímu stádu. Přijel k nim. Hleděli na něj ostražitě a nedůvěřivě, ale ne výhružně či dokonce nenávistně. To skutečně nebyla jejich válka.

„Dobrý den,“ klidně je pozdravil a kývl na ně. „Setkal jsem se s Jimem Wadem. Musel zastřelit svého koně, který si zlomil nohu. Čeká na to, že mu někdo přivede nového koně. Znáte ty topoly po cestě do Lubbocku?“

„Jistě,“ přisvědčil jeden z jezdců a nedůvěra mu zmizela z očí.

„Zrovna vy pomáháte muži z našeho ranče?“ zeptal se druhý muž.

„Nic proti Jimu Wadeovi nemám,“ chraplavě řekl Jerry. „Je to dobrý člověk a váš rančer na něj měl dát. Kdyby ho byl poslechl, pak by teď žil.“

Oba jezdci sebou trhli, ale na nic se neptali. Jeho slova byla dostatečně zřetelná. Krátce předtím navíc viděli tři pistolníky jejich rančera, kteří jeli, jako by jim hořelo za patami.

Odjeli, aniž by čekali na odpověď. A Jerry viděl, jak jedou k houfu koní, který stál v jedné velké ohradě.

Věděl, že to je Rickardovo chovné stádo, nejlepší zvířata na ranči.

Objel ranč Slunce obloukem. Nevěděl, že jede vstříc léčce…

***

„Já jsem ho neviděl, strýčku Hanku,“ odvětil zachmuřený Jerry. Strýcův přátelský úsměv neopětoval. A po chvíli se přestal usmívat i strýc.

„Tři, strýčku Hanku,“ řekl Jerry.

„A ostatní?“ Hank Morgan už se opět neusmíval. Byl přísný jako vždy.