Bill Murphy

Mary a její pomsta

Z německého originálu přeložil Marek Pavka

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-2265-9 (epub)

ISBN 978-80-279-2266-6 (mobi)

U osamělého domu skučela meluzína. Mezi černými mraky občas vysvitl měsíc. Nocí zněl tlumený dusot kopyt. Flint Remington vzal ze skoby winchestrovku a šel ke dveřím. Jeho sestra Mary se mu postavila do cesty.

„Nechoď tam, Flinte!“ prosila. „To jsou desperáti! Jsou spřáhnutí s ďáblem, nebudeš proti nim mít šanci. Zabijí tě!“

Hubený muž se však nenechal zastavit a odhodlaně vyšel ven…

„Jdu ven a zaženu je!“ řekl Flint.

„Zůstaňte, bossi,“ sykl starý Pitt.

„Poslechněte svou sestru. Ti ničemové jsou spřáhnutí s ďáblem.“

„Jsi pověrčivý starý trouba,“ vyhrkl Flint. „Mně nikdo nenamluví, že nám dobytek loupí a vypaluje domy ďábel.“

„Venku řádí mrtví,“ vyhrkl starý muž. Jeho tvář byla zpocená a potmě vypadala jako světlá skvrna.

Flint viděl, jak se pokřižoval a sklonil hlavu.

Zmocnil se ho hněv a ten se ještě zvýšil, když uslyšel dusot.

„Flinte!“ hlesla Mary.

„Ne! K čertu, ne!“ zvolal Flint. „Nikdo nebude tvrdit, že Flint Remington se svého dobytka vzdal bez boje.“

Mary vyskočila a Pitt rovněž.

Flint se však nenechal zastavit.

Rozrazil dveře a vyběhl ven.

Skučela tam meluzína, vítr hnal po dvoře laskavce. Dusot opět zesílil, ale Flint nebyl schopen říct, odkud se ozývá. Zvedl si límec a vydal se ke stodole, jejímiž vraty mlátil vítr. Při tom se snažil něco spatřit v temnotě.

Potom mezi mračny vysvitl měsíc. V tom samém okamžiku uviděl desperáty. Vypadali přesně tak, jak je popsali lidé, kteří setkání s nimi přežili.

V chumlu vyjeli zpoza stodoly, tváře měli maskované a oděni byli do černých plášťů.

Flint se přikrčil a zvedl pušku. Slyšel dusot.

„Pojďte! Jen pojďte, vy ksindlové!“ zvolal.

Naslepo vystřelil. Pak to však koupil sám. Měl pocit, jako by ve vzduchu udělal salto. A to bylo také to poslední, co v životě cítil.

***

Mary vyděšeně hleděla na míhající se stíny venku. Stále se střílelo. Slyšela praskání tyčí ohrady a bučení dobytka. Potom se dlouho ozýval dusot kopyt a bučení skotu.

Běžela ke dveřím. Pitt k nim přiběhl dřív než ona, zavřel je a opřel se o ně zády.

Pokusila se ho odstrčit, ale byl nečekaně silný.

„Zůstaňte tady, Mary!“ vyhrkl. „Jinak nás oba oddělají.“

Chvíli se s ním prala a když ho odstrčila, drcl do ní tak, že se svalila na podlahu.

Hned k ní přiskočil a pomohl jí na nohy. „Je mi to líto, Mary,“ řekl. „Ale všichni víme, co nás venku čeká. I Flint to věděl.“

Mary si shrábla vlasy z čela. „Musíme za ním!“ řekla. „Leží na dvoře! Můj Bože!“

Starý muž přistoupil ke dveřím a napjatě naslouchal. Venku však panovalo ticho. I vítr se utišil.

„Jsou pryč!“ zvolal s vytřeštěnýma očima. „Jsou to duchové, Mary! Duchové mrtvých!“

Přeběhl jí mráz po zádech, přestože tomu nevěřila. Měla však dost odvahy na to, aby otevřela dveře a šla ven. Starý muž ji pomalu následoval.

Flint ležel před žlabem s rozhozenýma rukama a otevřenýma očima. Mary a Pitt ho zvedli a přinesli dovnitř, kde ho položili na gauč. Mary rozsvítila lampu a Pitt zavřel dveře.

„Pomoz mi, Pitte!“ zvolala. „Horkou vodu! Ručníky! Pomoz mi ho převalit.“ Pitt přišel k ní. „Je mrtvý, Mary,“ hlesl. „Je mrtvý, přestože není zraněný.“ Mary na něho vrhla rozčilený a zároveň zoufalý pohled. Pak svého bratra převrátila a ohmatala ho. Žádné zranění však nenašla.

Pitt ustoupil. „Jeden z nich se ho dotkl rukou. Takto…“

„Mlč!“ vyhrkla. „Proboha, mlč! Určitě je jenom omráčený. Srazili ho a asi se praštil hlavou o žlab.“

„Je mrtvý,“ zaúpěl Pitt. „Až se setmí, vykopu mu hrob. A jestli nezmizíme, vykopu hroby i pro nás dva.“

Mary se otočila. Kdyby byla muž, jednu by mu vrazila.

„Nemáme šanci,“ řekl Pitt. „Nikdo nemá šanci. Nebyla jste při tom, když hořel Sandersův ranč a když tam chlapi jednoho z desperátů strhli z koně a umlátili. Bill Sanders ho zabil sekerou. O pět minut později Bill zešílel. Ten lupič byl totiž Lee Danner. Bill Sanders ho sám před čtyřmi lety přivedl na šibenici, když dostal provaz za vraždu. Ti jezdci jsou pověšení vrahové a zločinci, kteří se teď mstí.“

„Přestaň s těmi žvásty,“ odvětila Mary a otočila se. Přišla k oknu a vyhlédla ven. Flint byl mrtvý. Cítila to, už když ho viděla ležet u žlabu. Nechtěla si to však připustit. Ani teď.

Když se začalo rozednívat, vzal Pitt rýč a šel ven. Když se vrátil, stála Mary ještě stále u okna.

„Našel jsem mu hezké místo,“ řekl.

„Nahoře na kopci. Odtud se bude moct dívat na krajinu.“

Ohlédla se. „Ty chceš odjet?“

„Jsem starý, Mary.“

Přikývla. „Pomoz mi ho odnést nahoru. Pak zapřáhni hnědáka před bryčku. Musím do města.“

Na kopci u hrobu Pitt četl z bible. Když hrob zaházeli, zahleděla se Mary do dáli.

„Zapřáhnu hnědáka a půjdu,“ řekl Pitt a vrátil se do domu, s biblí pod paží a rýčem v ruce.

Mary hleděla na hrob. „Nebudu mít klid, dokud neodpravím tvého vraha,“ pomalu řekla. „Najdu ho, i kdyby to bylo to poslední, co bych měla udělat. Nebudeš tu sám. Toto je naše země.“

Otočila se a šla zpátky. Bryčka už stála před stodolou. Pitta neviděla. Zastavila se před domem a rozhlédla se okolo. Náhle jí došlo, že je sama.

Kopce v dáli už byly hnědé. Slunce spálilo trávu. Bylo to dlouhé a horké léto. Flintovo poslední.

Ze dvora hrob nebyl vidět. Musíme mu udělat kříž, pomyslela si a kousla se do rtu. A na ten pověsím jeho pušku. Předtím vytáhnu zámek, aby se z ní už nedalo střílet.

Šla do domu, vzala si stetson a vrátila se k bryčce. Když nasedla a chtěla vyjet, spatřila na západě jednoho jezdce. Počkala, dokud neodbočil k ranči. Pak mu vyjela naproti.

Byl to cizinec. Jel na velkém, silném hnědákovi, jehož srst byla šedá od prachu mesy. I jeho oděv byl zaprášený. Byl to vysoký muž s širokými rameny a propadlou tváří tuláka. Jeho oči byly tmavé, téměř černé a byl v nich pohled prérijního vlka.

„Dobrý den, madam!“ pozdravil Mary a smekl stetson, který byl tak zaprášený, že se nedalo říct, jakou má barvu. „Je toto Allisonův ranč?“

Mary zavrtěla hlavou. „Ne, tady žijí Remingtonové.“ Zmocnilo se jí zoufalství a žal, protože si uvědomila, že je jediný člověk, který tam žije.

„Odpusťte! Potom jste paní Remingtonová. Když dovolíte, pak se vám představím. Jsem Tom Allison.“

„Slečna Remingtonová!“

„Omlouvám se!“

„Vy jste bratr Claye Allisona?“ zeptala se Mary.

„Ne! Jenom vzdálený příbuzný. Clayův dědeček a můj… Vlastně jsem to nikdy nepochopil, i když mi to máma říkala pořád dokola.“

„Doufám, že máte ještě další příbuzné, protože z Allisonů už nikdo nežije. A jejich ranč je v troskách, pane.“

Myslela si, že ho to překvapí a vyděsí. Ale to se nestalo. Přehoupl levou nohu přes hrušku sedla, vytáhl tabatěrku a začal si balit cigaretu. Při tom na ni upřeně hleděl.

„Popište mi cestu tam,“ řekl náhle. Mary opět napadlo, že má vlčí oči.

Toto však už nebyl pohled vlka, který je sytý a líně leží na slunci. Nyní v nich měl žlutý lesk, přesně tak jako vlk, který zavětří kořist a ještě přesně neví, kde je.

„Když se svým šedákem uděláte čtvrtobrat, stačí vám jet pořád rovně. Po dvou mílích ucítíte zápach. Ale buďte opatrný, cizinče. Všude tam leží pasti.“

Po těchto slovech vyjela. O půl míle dál již na Toma Allisona zapomněla.

***

Šerif překvapeně vzhlédl, když Jim Bannister vešel do kanceláře. Jim Bannister byl profesionální hráč ve Walkerově saloonu a časně ráno vlastně většinou spal.

„Ráno do města přijela ta holka od Remingtonů,“ řekl Bannister, když vešel dovnitř a zavřel za sebou. „Hledá pomoc. Promluvte jí do duše, ať ranč prodá, dokud ještě stojí. Pár lidí by ho chtělo. Víte, jak to myslím.“

Šerif vstal a protáhl se. Byl to menší, starý muž, který vypadal jak strašák do zelí. „Jestli někomu něco poradím, tak ne proto, že to po mně chce někdo jiný,“ řekl a přivřel oči.

„Toto by měla být výjimka,“ odpověděl usmívající se Jim Bannister. „Víte, jak to myslím.“

„To je mi jedno.“

„Ten, kdo si ráno příliš vyskakuje, může být večer pod drnem,“ řekl hráč.

„Víte, jak to myslím.“

Šerif se zašklebil. „Znal jsem jednoho takového, jako jste vy. Jenom neříkal: Víte, jak to myslím. Ten každou větu zakončil slovem „kikiriký!“ Běžte tam, chlapci, kikiriký! Udělejte to, chlapci, kikiriký! Nebo říkal: Dneska je tak horko. Pojďme se napít, chlapci. Můžete se u mě napít…“

„… kikiriký!“ dodal Jim Bannister.

„Přesně tak!“ řekl šerif. „Každý je nějaký. Proč by někdo nemohl po každé větě říkat kikiriký!?“

„A?“ zeptal se hráč.

„Jednoho dne jsem zjistil, že se každý večer prohlíží, jestli mu nenarostlo peří.“

Jim Bannister přivřel oči. „Co tím chcete říct?“

Šerif se usmál, načež zvedl kolt:

„Sám, Jime Bannistere, jste nula. A přitom se naparujete jako páv. Teď chci vědět, kdo za vámi stojí. Jak je možné, že máte tolik sebevědomí? Takže mluvte, nebo to zmáčknu! Víte jak to myslím, kikiriký!“

Bannisterova tvář se napjala. Polkl a nadechl se.

Šerif obešel psací stůl a dloubl mu hlavní koltu do břicha.

„Toto byla noc temných jezdců,“ řekl.

„Pokud sem Mary přijela, znamená to, že měla návštěvu. Temní jezdci! Možná se před nimi chvěje celý kraj, ale já ne! A už vůbec ne před tebou! Takže mluv, je-li ti život milý!“

„Nejsem ozbrojen!“ vyhrkl hráč. Na čele měl krůpěje potu.

„A toto?“ zvolal šerif, bleskově mu sáhl pod kabát a vytáhl derringer. „Tady se nic neutají. Ten, kdo tě poslal za mnou, stojí i za temnými jezdci. Konečně mám trumf v ruce.“

Tu se otevřely dveře a dovnitř vešli dva muži s kolty v rukou.

Jim Bannister se ohlédl a zazubil se.

„Myslím, že náš šerif není moc rozumný, chlapci.“

Šerif strnul. Pak Bannistera otočil a namířil na ty muže.

„Sappe! Wego!“ řekl a přikývl. „Myslím, že dnes mám svůj den.“

Jim Bannister se mu pokusil vytrhnout, ale šerif ho držel pevně.

„Teď už vím, kdo je jedna ruka s temnými jezdci,“ řekl. „Pusťte kolty, chlapci, nebo Jim Bannister koupí vaše kulky.“

To však již Sapp a Wego stříleli. I šerif vypálil.

Jim Bannister sebou trhl a klesl na zem, přestože se ho šerif snažil udržet.

***

Zároveň s ní do úřadovny vešel lékař.

„Well, je mrtvý,“ řekl. „Kde je šerif?“

„Boss.“

***