William Scott 

Past u Puente 

Z německého originálu přeložil Tomáš Butala 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025 

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2269-7 (epub) 

ISBN 978-80-279-2270-3 (mobi) 

Jmenuji se Bill Waco. Tenkrát jsem nosil hvězdu Texas Marshala.

Několik zvlášť nebezpečných současníků zapsalo mého partnera Joea Madisona a mne na svůj seznam lidí na odstřel.

Určitě jsme Joe a já toho večera mohli děkovat za svůj život pouze náhodě, když jeden z chlapů, kteří nám chtěli sfouknout svíčku života, v jedné tmavé uličce natáhl svůj kolt a ono kovové cvaknutí jsme zaslechli.

Oba jsme byli dost cvičení a zkušení, abychom okamžitě reagovali.

Když ze tří stran na nás vyšlehly plamínky z ústí revolverů, leželi jsme již přitisknuti k zemi…

Rachot byl ohlušující. Hvízdla zbloudilá střela. Olovo se rozplesklo o zeď. Jedna okenní tabule se roztříštila a zařinčela.

Překulil jsem se ze sidewalku a ležel jsem na kraji vozovky amarillské Main Street. Remington jsem vytáhl, již když jsem padal. Kohoutek byl natažený.

Vystřelil jsem tam, kde jsem zahlédl záblesky výstřelů. Suchý třesk výbuchu se odrazil zpátky od domovních zdí.

Joeova pětačtyřicítka zaburácela jednou. Potom se můj partner vrhl na stranu.

A právě tam, kde až dosud ležel, vytrhl kus olova třísku z tlusté fošny.

Opět jsem vystřelil na oheň z ústí, který zazářil v inkoustové temnotě nějakého průchodu, a uslyšel jsem tichý výkřik. S rachotem mého výstřelu jsem vyskočil a běžel k jednomu výklenku. Za mnou se zavřela absolutní tma.

Na rohu budovy na druhé straně se zablesklo. Na zlomek sekundy bylo výstřel vidět.

Joeovo železo zaburácelo takřka současně.

Kulka toho hombre na rohu na mne chrstla náklad špíny.

Potom jsem uviděl, jak se ta postava potácí.

Joe se vymrštil a přikrčeně běžel kolem rohu budovy, u které jsme se nacházeli. Revolver na druhé straně mlčel. Rovněž tak železo, které na nás poslalo horké olovo z protějšího průchodu.

V ústí jedné uličky ještě třeskl kolt. Dvě, tři střely vytrhly třísky z fošen výklenku přímo přede mnou. Ze škvír ve fošnách se na mne sypal prach.

Potom bylo ticho.

Joea pohltila tma. Čekal jsem a neodvážil jsem se z úkrytu.

Čas plynul. Upřeně jsem zíral do noci, ale zbabělé zákeřné střelce nebylo ani vidět, ani slyšet.

Nakonec jsem uslyšel z místa, kde ještě před chvílí nějaký revolver plival oheň, kouř a olovo, Joeův hlas. „Krysa se dala na útěk. Co je s těmi chlapy na druhé straně ulice?“

„Nehýbou se,“ odpověděl jsem.

„V případě potřeby mne kryj palbou!“ poprosil Joe. Přikrčeně běžel přes vozovku a splynul s tmou.

Po krátkém čase zavolal. „Tady jeden leží. Je mrtvý.“

Vylezl jsem z výklenku a zvedl se. S remingtonem v pěsti jsem přeběhl přes ulici k průchodu, z něhož jsem zaslechl po svém prvním výstřelu slabý výkřik.

Chlap vzal do zaječích.

Šel jsem k Joeovi. Klečel vedle nehybné postavy. Teď škrtl zápalkou a posvítil si na strhaný obličej.

„Neznám,“ zavrčel.

Ani já jsem toho chlápka předtím neviděl. Byli jsme bezradní.

Nyní, když už nějaký čas nepadl žádný výstřel, proudili obyvatelé ze svých domovů. Zmatený hluk zaplnil ulice. Hlasy hučely jeden přes druhý. Ze saloonu, který byl nedaleko a kde jsme s Joem povečeřeli, se vyhrnuli lidé a navzájem si překáželi.

Zápalka v Jeově ruce zhasla. Lhostejně ji nechal spadnout na zem. Potom jsme byli obklopeni zvědavci. Několik z nich přineslo lucerny. Světlo padlo na mrtvého.

„Zná někdo toho muže?“ zeptal jsem se hlasitě okolostojících.

Jeden muž se prodral trochu dopředu. „Myslím, že jsem ho již několikrát viděl. Jestli se nemýlím, tak jezdí pro ranč Bar-H.“

Jeden deputy z úřadu šerifa si razil cestu zdí těl. Právě střelil pohledem po Joeovi a po mně, potom se sklonil nad ležící postavou.

„Byli tři,“ vysvětlil jsem mu. Hmatal po mužově pulzu.

Zastrčil jsem remington do pouzdra.

„Dva jsou již za horami. Znáte toho muže, deputy?“

Oslovený se narovnal a kývl na mne.

„Je to Lane Hawkins z Baru-H. Znám ho, protože býval značně hlučný, když vypil hodně whisky. Máte ponětí, proč ti chlapi na vás číhali?“

„Byli bychom rádi,“ vmísil se Joe a zasunul svůj kolt do pouzdra.

„V minulých dnech jsme měli co dělat na Baru-H – zavřeli jsme jejich předáka Ringo Kennetha. Pomůže vám to, deputy?“

„Heavens, přirozeně.“ Šerifův pomocník přikývl a masíroval si palcem a ukazováčkem kořen nosu. „Podám šerifovi hlášení. On pak…“

„Dáme šerifovi Tuckerovi událost do protokolu,“ přerušil jsem toho muže.

„Sami se budeme o ty chlapy zajímat.“

„Každopádně dám příkazy ohledači mrtvol. Musí mrtvolu odstranit z ulice a vystavit úmrtní list.“ S posledním slovem se dal deputy do pohybu.

„Jdeme, partnere,“ zabručel Joe. „Už tu nemáme co dělat.“

V našem příbytku hořelo světlo. Jeden z marshalů, s nímž jsme se o příbytek dělili, byl přítomen. Už jsem ho několikrát viděl a Joe mne s ním seznámil. Jmenoval se Duncan McGregor. Byl vůbec nejstarším Texas-Marshalem pro District Court for the Northern District of Texas, a tím pracoval i pro soudce Jerome F. Buchanana. McGregor byl čtyřicátník. Nebyl nijak vysoký, tak stosedmdesát, měl šedé vlasy a šedé oči. V podstatě byl McGregor nenápadný, tichý současník. Vždycky se tvářil přátelsky. Jeho stálým průvodcem byl šedý vlčák. Pro jednoduchost mu říkal, Vlk’.

McGregor ležel na své pryčně. Vlk se roztahoval vedle na podlaze. Jeho zježená lebka odpočívala mezi jeho předními tlapkami. Ani jednou nezvedl hlavu, když jsme vešli, ale zezdola nás pozoroval.

McGregor si sedl a spustil nohy z postele. „Právě to značně bouchalo. Měli jste s tím něco společného?“

Přikývl jsem a sedl jsem si na svou postel. „To platilo nám,“ suše jsem oznámil. Postel pod mou váhou zapraskala. Tahle z armádních skladů vyřazená polní lůžka již byla značně opotřebovaná.

„Jak to vypadá, byli to lidé z Baru-H. Jeden je mrtvý. Druhého jsem asi zranil, ale dokázal ještě uniknout.“

„Pravděpodobně je na vás poštval James Hancock,“ mínil McGregor, naklonil se dopředu a podrbal Vlka mezi ušima. Pes to slyšitelně přivítal.

James Hancock byl správce ranče nahoře u Rita Blanca Lake, dosazený společností Panhandle Cattle Company, tím syndikátem bohatých mužů, kteří měli sídlo v Chicagu. PCC netrpělo žádné malé rančery a osídlence na hranicích jejich obrovských pastvin. Bossové rančů byli neomezenými a nesnášenlivými pány. Měli jsme s nimi jenom spory.

„Možná,“ zavrčel Joe. „Budeme muset tomu Hancockovi trochu sáhnout na zoubek…“

*** 

Příštího rána jsme se Joe a já vydali do vězení. Nacházelo se ve sklepě přístavby, v níž měl šerif a jeho zástupci svůj úřad.

Sestoupili jsme po kamenných schodech dolů. Zamřížované dveře uzavíraly chodbu k celám. V přední místnosti seděl přes den jeden deputy. Četl si noviny. Joe mu vysvětlil, že chceme mluvit s Ringo Kennethem a pomocný šerif nám zamřížované dveře odemkl.

Vešli jsme do koridoru. Za námi s rachotem zapadly dveře do zámku. Klíč zaskřípal, jak s ním deputy otočil.

Vzduch v traktu cel byl zatuchlý a vydýchaný. Malá, zamřížovaná okna poskytovala rozptýlené světlo. Záchodový kbelík s vodou smíchanou s chlorovým vápnem zamořoval vzduch. V každé cele byly tři pryčny. Napočítal jsem šest klecí. Dvě byly zcela obsazeny. Uviděl jsem Curly ‘Bull’ Bonneta. Červenovlasatého rváče jsem na Main Street v Clarendonu tvrdě a nekompromisně zastavil, když se dvěma kumpány ohrožoval Jane, ženu, do které jsem se zamiloval. Byl v cele sám.

Ve vedlejší kleci byl zamčen Ringo Kenneth. Ještě vypadal značně zuboženě, což byl následek zranění ramene, k němuž došlo při našem boji s ním, když jsme ho zatýkali.

Zvedl se, když nás uviděl, a přešel k zamřížované stěně. Rukama chytil dvě železné tyče, tlusté jeden coul. Zachmuřeně si Joea a mne měřil.

Nevraživé nepřátelství stálo mezi ním a námi jako horký dech.

„Včera večer se tvoji tři přátelé pokusili nás zlikvidovat, Kennethe,“ řekl Joe. „Jeden, jménem Lane Hawkins, přitom padl na nos.“

Kennethovo levé obočí se zvedlo. Propůjčilo jeho rysům vysloveně arogantní výraz. Ohrnul rty.

„Jak jsi přišel na to, že to byli moji kamarádi?“ vyštěkl. „Určitě je spousta současníků, kteří by vás rádi viděli v pekle.“

„Zejména někteří současníci z Baru-H, že?“ sarkasticky pronesl Joe.

„Jak to bylo s Riggsem?“ vmísil jsem se. „Ten farmář byl zavražděn na váš příkaz, Kennethe. Vy víte, že vás za to soudce Buchanan může poslat na šibenici. Ale myšlenka nechat zavraždit Riggse nevyrostla na vašem hnoji. Čí nápad to tedy byl, Kennethe? Jamese Hancocka?“

„Jděte k čertu, vy oba supové. Ode mne se nic nedovíte! Vůbec nic. Co vlastně chcete? Chcete na něj podat žalobu? Na základě slova muže, který se smrtí na jazyku spojil moje jméno s Riggsovou smrtí? Nebuďte směšní. A teď zmizte! Chce se mi z vás zvracet.“ Ringo Kenneth se po posledním slově obrátil a šel k pryčně. Lehl si na záda a pod hlavou si založil ruce.

„Jak myslíte, Kennethe,“ řekl jsem.

„Můj partner a já každopádně potvrdíme, že Kincaid byl ještě v plné síle, když učinil své doznání a vás jmenoval jako svého příkazce. To bude stačit, aby vám položili smyčku na krk.“

Kenneth se nepohnul. Jako by se moje slova od něho odrážela.

Ve druhé cele plivl Curly ‘Bull’ Bonnet na podlahu. Joe pokrčil rameny.

„Ty musíš žít v tomhle svinčíku, Bonnete,“ zabručel, aniž by se na zrzouna podíval. „Dávej pozor, abys na svém plivanci neuklouzl.“

Opustili jsme prostor cel. Teprve venku jsme nasáli do plic čerstvý vzduch.

„Půjdeme k šéfovi a vyžádáme si jeho souhlas k jízdě na Bar-H,“ navrhl Joe.

O něco později jsme seděli proti soudci Buchananovi. Mlčky poslouchal, o čem jsme ho informovali.

„Cesta tam je zbytečná,“ mínil soudce, jakmile jsme skončili. „I kdyby Hancock ty tři zákeřné střelce na vás poslal, jak mu to chcete dokázat? Ten Hawkins už mluvit nemůže. Kdo byli ti druzí dva, nevíte. Budete tedy muset odtáhnout s nepořízenou.“

To jsem uznal. Co soudce předvídal, mi bylo vlastně od začátku jasné a Joe s tím také souhlasil.

Proto řekl: „Máte pravdu, sire. Ale Hancock by si neměl myslet, že před ním zalezeme. Měl by také vědět, že mu koukáme na prsty. Možná ho to povede k opatrnosti.“

„Ne. Zkuste přimět Kennetha, aby promluvil. Jestli přizná, že rozkaz k odstranění Riggse dostal od Hancocka, potom ho dokážeme přiskřípnout. Všechno ostatní jsou zbytečné potyčky.“

„Kenneth mlčí jako hrob, sire,“ vysvětloval jsem. „Právě jsme byli ve vězení. Nazval nás supy a myslí, že bychom měli jít k čertu. Vylámeme si na něm zuby.“

„Pak musíte nechat Jamese Hancocka udělat příští tah,“ podotkl soudce. „Takže sbalte si fidlátka, Waco, Joe. Protože jestli vás oba má Hancock na mušce, pak nedá pokoj…“

„Nebudeme přece tady sedět a čekat, až na nás zase několik darebáků bude ze zálohy střílet jako pominutí,“ zavrčel otráveně Joe.

„Ne, to nemusíte.“ Soudce se chápavě usmál. „Leží přede mnou udání. Z pastvin Diamant-B bylo odehnáno na sto longhornů. Také z jiných rančů se v poslední době pořád kradou malá stáda. Podívejte se, co za zloděje dobytka ohrožují území kolem McClellan. Jeďte tedy do Gray County a zajímejte se o to. Přitom budete z dostřelu Baru-H.“

„Patří Diamant-B také k PCC?“ zajímalo mne.

„Ano. Je to jeden z menších rančů a je podřízen Green Beltu. Boss ranče, který řídí Diamant-B, se jmenuje Mel Strong. Zatím se ještě nepříznivě neprojevil.“

„Tedy k McClellan Creeku,“ řekl Joe.

*** 

Když jsme vjeli na dvůr, z ubytovny mužstva vycházeli tři muži. Čtvrtý muž opouštěl hlavní budovu. Měl kolem čtyřicítky a byl hubený. Tvrdé rysy a vrásky zbrázdily jeho obličej. Vlasy měl pískové barvy a jeho světlé oči se dívaly klidně.

*** 

„Jsem vzhůru. Co je?“