G. F. Unger 

Stará stezka 

Z německého originálu přeložil Tomáš Butala 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025 

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2283-3 (epub) 

ISBN 978-80-279-2284-0 (mobi) 

Když Logan Rennaghan dojel až ke konci skalního výběžku, vyrazil zvuk, jaký vydává puma, a zaryl svému indiánskému mustangovi paty do žeber. Tím výkřikem skutečně dosáhl, že zvíře s ním skočilo do propastné hloubky. Spadli asi dvanáct metrů dolů a nárazem se od sebe oddělili.

Pak se ponořili do zpěněné řeky. Proud je nemilosrdně vláčel po kamenitém dně, vrhal je na skály podél břehu, až je konečně zase vynesl na hladinu, kde mohli zalapat po dechu, než je zase vír stáhl do hloubky a proud unášel dál.

Tam, kde se Logan Rennaghan s mustangem vrhl do hloubky, stálo sedm či osm indiánů a nevěřícně zíralo dolů. Každou chvíli k nim přibývali další rudoši, až jich nakonec bylo více než dva tucty.

Když zjistili, že Logan Rennaghan se opět vynořil a proud ho unáší dál, strhli své koně a sjeli ze skály, aby našli cestu podél řeky.

Ale strmý břeh měl spoustu skalních výběžků, útesů, trhlin a malých roklin. Indiáni museli občas zajíždět na půl míle do vnitrozemí. Ale pořád se zase vraceli k řece.

Asi po pěti mílích však zažili obrovské zklamání…

Muže, kterého pronásledovali, vyvrhla voda nikoli na jejich, nýbrž na opačný břeh. Z řeky byl doslova vymrštěn. I kůň vyklopýtal z vody v záhybu řeky a nejistě našlapoval po skalním převisu.

Indiáni celou scénu pozorovali mlčky. Nekřičeli. Ani nezuřili a netvářili se vůbec jako divoši. Seděli klidně na unavených koních a v jejich tvářích se nepohnul ani sval. Jen v očích jim to blýskalo a široká ústa s úzkými rty měli pevně sevřená.

Dívali se, jak onen muž tam, na druhém břehu, šplhá z vody ven, jak chvíli leží na břiše, pak si sedá a odhrnuje si z obličeje zplihlé vlasy. Ty, protože byly teď mokré, vypadaly jako tmavé. Ale každý z indiánů věděl, že jinak jsou ostře rezavé.

Viděli, jak potom muž přistoupil ke svému koni, pozorně si zvíře prohlédl a pak mu spokojeně poklepal na krk.

Pak se muž obrátil a zadíval se směrem k nim.

Byl téměř nahý a beze zbraně. Jeho kůň neměl sedlo.

Ale řeka je nechala naživu. Dokonce je oba ještě nyní chránila, protože byla v těchto místech velmi široká.

A k nejbližšímu brodu to měli přes dvacet mil.

Jenže za hodinu už bude noc. Oglalům ze siouxského kmene Tetonů bylo jasné, že muž, kterému říkali Ryšavec, jim zase uprchl.

Zamával na ně, ledabyle a vůbec ne přívětivě. To mávnutí znamenalo: No, hoši, dnes jste mě nedostali. Možná si to rozdáme zase někdy jindy. Ale pro dnešek se loučím.

Vůdce indiánů ten pozdrav na rozloučenou opětoval. Jeho mávnutí mělo znamenat: Dobrá, Ryšavče, dnes ne. Ale jednou tvůj skalp dostaneme, to ti přísahám jménem všech Oglalů, já, jejich válečný náčelník, Luta Wambli, kterému říkáte Rudý orel.

Po tomhle oboustranném rozloučení se Logan Rennaghan vyšvihl na neosedlaného koně a vyjel po skalní terase, až se konečně ztratil mezi výběžky skal.

Nižší náčelníci, Dlouhý medvěd, Žlutá skvrna a Dráp, zastavili vedle Rudého orla.

Válečný náčelník Oglalů se na ně zlostně podíval.

„Utekl vám,“ řekl pak přísně, „jako byste byli tři hluché, slabé, spící ženské. Vejdete do dějin našeho kmene jako tři největší hlupáci. Ještě vnukové si budou vyprávět o třech…“

„Dost, náčelníku,“ řekl Dlouhý medvěd hrdelním hlasem. „Ryšavec tě strhl z koně, jednou ranou tě poslal k zemi a vzal ti koně. Možná, že jsme skutečně spali jako sovy ve dne. Ale utekl nám na tvém koni. A my jsme mu ho nedali. Vzal si ho od tebe.“

Další dva horlivě přikyvovali a zlobně se dívali na Rudého orla.

Ten teď chtěl zabránit hádce. Podíval se přes vodu a řekl ztěžka:

„Teď všude rozhlásí, že vypukl boj. Ale Ryšavec se určitě do našeho kraje brzy vrátí. Určitě přijde. Pojedeme teď k brodu.“

Obrátil svého strakatého koně – jednoho ze svých válečných koní – a krokem se na něm vydal podél řeky po proudu. Celá družina za ním. Jeden z válečníků měl na sobě modrou blůzu kapitána vojenského jezdectva americké armády. Díra po kulce v blůze byla stará teprve tři dny.

Byl to velký tábor. Vlastně tři tábory. Protože jednotka, která se chystala k tažení na území indiánů, byla více než rota armádního jezdectva. Doprovázel ji velký konvoj vozů. A na pět tisíc kusů dobytka. Logan Rennaghan zamířil k vojenskému táboru. Mezitím přišla noc. Byly rozžehnuty ohně. Logan Rennaghan se ukázal hlídce, ta ho propustila a brzy nato už stál před stanem majora George Gibsona.

Major seděl s kapitánem Terzem Beasleyem a poručíkem Benem Mervinem na polních židlích u polního stolu.

Stan ozařovala lucerna a na stole stálo několik láhví s citronovou šťávou, džbán s vodou a tři sklenice.

Když Logan Rennaghan sesedl ze strakatého indiánského koně, poručík Ben Mervin vyskočil a zvolal přitom:

„No ne, to je přece…“

„Neškodilo by, kdybyste se trochu více ovládal, Bene,“ zabručel major nevraživě a upřel pohled na Logana Rennaghana.

„Dáte si sklenici limonády, pane?“ zeptal se odměřeně.

Logan Rennaghan se na něj beze slova pousmál. Přitom v chabém světle zazářily jeho zuby.

„Vody jsem se nalokal až až, majore,“ řekl ledabyle a lhostejně.

„Před dvěma dny jsem viděl vašeho kapitána Howarda Blanea. Jeho osobně i jeho pětačtyřicet lidí.“

Major se na něj pevně zadíval, prohlédl si ho od hlavy k patě a krátce pak pohlédl na indiánského koně. Mladý poručík si nervózně odkašlal a nemluvný major si ukazováčkem přejel po hřbetě svého orlího nosu.

„No dobrá, tak co nám máte vyřídit od kapitána Blanea, pane Rennaghane?“ zeptal se nakonec major stroze a chladně.

„Všichni jsou mrtví,“ odpověděl Logan Rennaghan. „Leží zabití, dva dny jízdy odtud, jen tak, pod širým nebem. Jsou skalpováni a kapitána připíchli Oglalové oštěpem k zemi. Byl ještě naživu, když jsem se k němu dostal. Ale řekl jen jediné slovo. A byla to kletba. Pak zemřel. Co myslíte, majore, koho kapitán Blane proklel?“ Tu otázku položil Logan Rennaghan tvrdě a hořce, chladně a nesmiřitelně.

Major právě vstal a až teď se ukázalo, že je sotva středně vysokého vzrůstu.

Široká tvář majora George Gibsona byla poseta pihami a zarostlá vousy. Vypadala jako hlava lva.

Přeslechl otázku Logana Rennaghana. A sám se zeptal:

„Jak zní přesně hlášení, pane Rennaghane? Byl jste k nám přidělen jako civilní stopař. A tak doufám, že od vás uslyším přesnou a podrobnou zprávu. Poslal jsem vás na sever proto, abyste se podíval po mé předsunuté jednotce. Nezajímá mě, koho můj kapitán proklel. Zajímá mě pouze, zda dobře bojoval, zda se mu podařilo najít vhodné místo pro budoucí pevnost a zda už začal s kácením stromů.“

„Bojoval dobře,“ zamumlal Logan Rennaghan. „I pro pevnost našel dobré místo. To nejlepší místo na stovky mil daleko a začal podle rozkazu i s kácením velkých stromů. Jenže Oglalové nečekali tak dlouho, až si malá jednotka vybuduje pevnost. Napadli vaše lidi za rozbřesku. Bylo jich víc než tři stovky. Malá jednotka proti nim neměla vůbec žádnou šanci.“

Logan Rennaghan se na chvíli odmlčel. „Objevili i mě,“ řekl potom.

„Zastřelili mého koně. To normálně žádný indián neudělá. Koně jsou pro ně velice vzácní. Jenomže oni zastřelili mého koně, aby mě dostali. Bylo pro ně velice důležité, abych vás nevaroval, majore. Chtěli zabránit tomu, abyste dostali přesné informace. Takže teď je máte. Majore, pokud překročíte North Platte, budete muset bojovat. Zatím na vás čeká jen tři až čtyři sta Oglalů pod velením Rudého orla. Ale pokud se to nepovede jim, dostanou posily. Siouxové nepřipustí, aby jim pevnost uzavřela Starou stezku soutěskou Tatanka. Je to stará bizoní cesta, po které táhnou každý rok průsmykem Tatanka statisíce bizonů. O tenhle příval zvířat se Siouxové nenechají připravit.“

„Mám rozkaz vybudovat v průsmyku Tatanka pevnost, která má chránit bozemanskou a oregonskou cestu. A přísahám při Bohu, že to udělám!“

Major se obrátil k oběma důstojníkům.

„Jednotka vyrazí za hodinu k průsmyku Tatanka! Pojede se takovým tempem, aby cíle bylo dosaženo co nejrychleji. Konvoj vozů a stádo dobytka pojede normálním tempem.“

Po těchto rozkazech se opět obrátil k Loganu Rennaghanovi a řekl:

„Vás už vlastně ani nepotřebuji, pane. Měl jste pouze ukázat mé jednotce cestu k průsmyku Tatanka, že?“

Logan Rennaghan přikývl. „Správně,“ řekl. „A vy tady máte ještě další stopaře. Ale i kdybyste mě potřeboval déle, majore, nešlo by to. Moje smlouva, jako civilního stopaře u armády, vyprší totiž přesně za dva dny. A já nemám v úmyslu ji prodloužit.“ Otočil se a chtěl i s koněm odejít.

„A proč už nechcete dál pracovat jako stopař pro armádu?“ zeptal se major George Gibson ostře.

Logan Rennaghan se na něj zadíval. Kapitán Terz Beasley a poručík Ben Mervin stáli ještě pořád poblíž. Přiblížil se i seržant Phil Taylor, který se vrátil do tábora z hlídky a chtěl podat hlášení.

Ti všichni slyšeli, jak stopař Logan Rennaghan říká majorovi:

„Tahle armáda je pěkné svinstvo, pane majore. Pořád tady kdosi dává rozkazy a všichni ostatní vojáci ho musí poslouchat. Tady jste velitelem vy, majore. A přestože jsem vám tehdy řekl, že kapitán Howard Blane a průzkumná jednotka budou napadeni a zřejmě i pobiti Siouxy, ačkoliv jsem to všechno předpověděl, majore, musel kapitán a jeho hoši vyjet. A to jen proto, že jste měl podle rozkazu nejprve poslat do průsmyku předsunutou jednotku. A vy jste tedy do posledního písmene jen splnil rozkaz. Proto už nechci pracovat pro armádu. Jste pro mě ztělesněním všeho toho svinstva, majore. Poslal jste svého kapitána a pětačtyřicet mužů na smrt, a přesto si to neberete na svědomí, protože jste jednal přesně podle rozkazů a instrukcí. Není nic hnusnějšího než armáda. Nic krutějšího a nemilosrdnějšího vůči vlastním lidem. K čertu, vy teď stejně pojedete se všemi lidmi k průsmyku Tatanka! Proč jste to neudělal hned? Proč musela nejdříve předsunutá jednotka…“

„Mlčte, Rennaghane,“ přerušil ho major ostře. A pak dodal: „Od této chvíle už vás nepotřebuji. Seržant mi ještě dnes předloží k podpisu vaše propuštění ze služby pro armádu.“

Logan Rennaghan přikývl. Vzal indiánského koně a odešel z vojenského tábořiště. Zamířil k tábořišti hlídačů dobytka. Odtamtud se k němu blížilo několik mužů. Ostruhy na jejich holínkách příjemně cinkaly.

Ozval se čísi tázavý hlas: „To jsi ty, Logane?“

Když odpověděl, pospíšili k němu, obklopili ho a jeden se ujal jeho indiánského koně.

Čekali, až něco řekne. Řekl stručně a stroze: „Chlapi, indiáni obsadili cestu do Oregonu a Bozemanu v Montaně. Armáda obětovala předsunutou jednotku, aby vyprovokovala indiány k zahájení války. Takže se jim to podařilo. Řeknu Bearu O’Donnelovi, že nemáte se svými kravami šanci projít. A jestli není blázen, poslechne mě a obrátí se.“

„Tys byl vždycky fér, Logane,“ řekl čísi hlas. „Jenom to správně O‘Donnelovi vysvětli.“

Honáci si dřepli kolem něj. Byli to většinou muži z jižních států. Když utišil hlad, vysvětlil jim podrobně, jak se věci mají. Pak se všichni na dlouho a důkladně zamysleli, zatímco on vyprázdnil talíř. Wyatt Texan, předák, pak klidně přikývl a řekl: „O‘Donnel určitě není blázen. Až půjdeš za ním, chtěl bych být s tebou, Logane, abych mohl promluvit za všechny chlapy.“

Ostatní k předákovým slovům mlčky přikývli.

Logan odhodil zbytek cigarety do ohně a jediným svižným, hbitým pohybem byl zase na nohou.

„Pojďme,“ řekl. Wyatt Texan ho následoval. Odešli z tábořiště honáků a asi po padesáti yardech se ocitli u vozu, z něhož byla napnutá plachta jako přístřešek. Poblíž hořel oheň. Pod přístřeškem visela svítilna. U malého stolku seděli muž a žena. Na stole byla láhev vína a dvě sklenice. Muž si vykládal pasiáns. Žena zašívala ponožku. Protože už byl chladný večer, měla přes záda přehozené mexické pončo. Na kolenou jí spočívala vlněná přikrývka. Seděla na židli rovná jako svíce, jen hlavu měla poněkud skloněnou a zašívala.

Když však přistoupili k ohni u plátěného přístřešku Logan Rennaghan a Wyatt Texan a když se zastavili u muže sedícího za stolem, zvedla hlavu a odložila šití. Mlčky se zadívala na oba příchozí.

Byla více než krásná. Jaksi divoce a nespoutaně krásná a působila velmi hrdě a domýšlivě. Ve světle ohně a lucerny jí vlasy zářily jako mosaz. Za dne ovšem vypadaly mnohem světlejší – téměř bíle. Měla velké tmavomodré oči. I obočí měla tmavé, nádherně tvarované.

„Dobrý večer, madam,“ řekl Logan Rennaghan klidně. Měl na sobě tlustou kordovou bundu a klobouk. Obojí mu dal Wyatt Texan. I kolt, který měl Logan za opaskem pod bundou, dostal od Texana. Wyatt Texan se také letmo dotkl okraje klobouku.

Pak se zadívali na Beara O’Donnela, který stále ještě nezvedl zrak a pořád byl zaměstnán pasiánsem.

„Jenom se na to podívejte,“ zamumlal. Ne a ne to vyjít, toho srdcového kluka nemůžu nikam strčit. Prostě přebývá.“

Shrábl karty ladným pohybem, ze kterého bylo poznat ostříleného hráče. Byl to vysoký, tmavý muž s nehybným obličejem, ostrýma očima a hranatou bradou. Rty měl úzké a pod nosem měl úzký knírek. Byl oblečen, jako kdyby seděl v saloonu.

Když se podíval na oba návštěvníky, přimhouřil oči.

„Máme s sebou bohužel jenom dvě židle. Jinak bych pánům milerád nabídl místo,“ zamumlal. Pak vstal.

„Takže jste se zase vrátil, Logane,“ řekl přívětivě, přistoupil k vozu, vytáhl z bedny další dvě sklenice a nalil víno. Podal je oběma návštěvníkům, vzal svou a řekl pak klidně: „Připijme si na věrnost žen!“

Přitom se galantně uklonil své ženě, která klidně seděla u stolu a lehce pokývla hlavou. Odložil skleničku a zpříma se zeptal: „A proč za mnou jdete, pánové?“

Logan Rennaghan trochu zaváhal, nerozhodně se podíval směrem k ženě. Pak krátce vylíčil, co zažil. Skončil vážně:

„O‘Donnele, vy a vaši lidé byste hnali dobytek přímo do ohniska války proti indiánům. Zima je přede dveřmi. Stádo by muselo přezimovat na území, kde povedou indiáni válku. Pane, tenkrát v Laramie jste se mě ptal, co máte udělat s těmi kravami, které jste vyhrál v pokru. Řekl jsem vám to a obstaral jsem vám také prvotřídní honáky. Ale když se to všechno stalo, nevěděl jsem, že armáda chce zřídit pevnost na území, které je smluvně indiánům zaručeno. Nemohl jsem přece vědět, že vypukne válka. Ale teď to vím, pane. Jestli vaši lidé poženou stádo přes Platte River, riskujete životy svých mužů, stáda, ale i svoje vlastní životy a…“

Zmlkl a podíval se na blondýnku, která už zase klidně zašívala.

„Pokud jde o vaši paní, riskoval byste víc než jen její život,“ řekl pak poněkud drsně. Zvedla se, odložila šití a přistoupila k Bearu O‘Donnelovi. Zasunula mu ruku pod paži a řekla: „Pokud jde o mne, jsem ochotna riskovat více než život. A to nepřeháním, pánové.“

O‘Donnel na ta slova přikývl.

*** 

*** 