G. F. Unger

Odvážlivci

Z německého originálu přeložil Tomáš Butala

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-2281-9 (epub)

ISBN 978-80-279-2282-6 (mobi)

Bylo krátce po půlnoci, když Ben Queny dorazil před saloon Rosa Blanca v San Pacu. Zastavil koně a díval se, jak se jakýsi muž pozpátku vypotácel lítacími dveřmi ven a dopadl se zaduněním na verandu.

Když se chtěl se sténáním zvednout, přistoupili k němu další dva, chytili ho v podpaží a rázem ho postavili na nohy. Přišel třetí chlap s láhví, nechal omámeného napít ještě hlt ohnivé vody a řekl přitom: „Jube, vid, že nám neuděláš ostudu? Jsme tví kamarádi a bráchové. Vsadili jsme na tebe a věříme ti. Běž hezky dovnitř a zkus to ještě! Musíš, zatraceně! Musíš to zkoušet tak dlouho, až se to povede! Alou!“…

K onomu zvolání se přidali i další dva muži, kteří Jubea přidržovali.

Zatím se Jube trochu vzpamatoval. Tolik ohnivé vody, co dnes vypil, by dozajista probralo k životu i mrtvého, zato leckterého živého člověka by naopak složilo.

Muži vtlačili Jubea dveřmi dovnitř. Obě křídla dveří se rozevřela a v saloonu bylo vidět vyčkávajícího muže. Byl sotva středně vysoký, ale velice široký a svalnatý.

Přivítal Jubea, který ho napadl jako zuřivý býk, jedinou ranou. Toutéž jako předtím.

Jube se postavil na špičky, zakomíhal pažemi a chvilku nehybně zůstal stát.

Pak dostal spodní hák – i ten už tady jednou byl.

Jube se zase pozpátku vypotácel ven. Odehrávala se opět tatáž scéna: spadl, oba muži mu pomohli, třetí k němu přiskočil s lahví, dal mu napít a měl k němu proslov, který ho měl povzbudit. Tentokrát řekl: „Proč jsi mu zase nastavil bradu, Jube? To si myslíš, že si o tvoji bradu rozmlátí pěst a potom konečně dostaneš šanci? A co uděláš, jestli víc vydrží jeho pěst než tvoje brada?“

Jube zamumlal nesrozumitelnou odpověď. Ale z toho, jak pohnul hlavou, bylo možné usoudit, že už má toho všeho dost a že už nemá v úmyslu dál nastavovat bradu, dokud to jeho soupeře neomrzí.

Jeho tři kumpáni ho ovšem nepustili ke slovu.

Dřív než ho zase mohli vstrčit dveřmi dovnitř, ty se rozlétly a vyšel z nich podsaditý muž.

„Nechte už toho,“ řekl nevraživě.

„Jube to nezvládne. Ještě jsem pořádně nezabral, ale teď už toho mám dost. Myslím, že bych měl zmlátit ne chudáka Jubea, ale vás, vy lumpové. Proti vám je Jube dokonalý džentlmen. – Rozumíte? Tak co, dáte si konečně odchod, bídáci?“ Zaváhali a podrželi Jubea. Ten těžkopádným jazykem řekl: „Jo, Hanku, nandej jim to. Jenom jim to nandej, Hanku! Já jsem džentlmen, ty jsi džentlmen, ale oni jsou darebáci. – Hanku, pomůžu ti je zmlátit.“

***

Při posledních slovech se svým kumpánům vytrhl. Ti ho taky hned pustili, protože jim bylo jasné, že už to nemá dál smysl. Jeden z nich zle zahudral:

„To máme z toho, že jsme chtěli kamarádovi pomoct vyhrát takovou náramnou sázku! Jdeme, amigos! Jube je pro nás mrtvý, mluvka jeden! Jde se!“

Pár přihlížejících se zasmálo.

Ušklíbl se i Ben Queny. Díval se za třemi muži, kteří i s Jubem odcházeli a pořád chrlili trpké výčitky a vtloukali mu do hlavy, že jestli neumí nic jiného než jen nastavovat bradu, nabije mu ji každý moula.

S hlasitými nadávkami odcházeli pryč. Zvědavci se také rozešli. Pár z nich následovalo Hanka do saloonu. Ben Queny zamířil na koni ke stožáru, sesedl a zvíře přivázal.

Byl to vysoký, tmavý, vyhublý muž poněkud indiánského vzhledu. Zpod okraje širáku blýskaly světle šedé oči. Revolver nosil vlevo.

Zatímco uvazoval koně, rozhlížel se kolem a prohlédl si i vypálené značky ostatních koní.

Pak vešel do saloonu.

Vedle dlouhého výčepu seděl u kulatého stolu, zpola ukrytého pod schodištěm vedoucím nahoru, Hank Marrow.

Ten vypil na jeden zátah celou sklenici piva. Když půllitr odkládal na stůl, přistoupil k němu Ben Queny a pokynul mu.

„Ahoj, Hanku!“ řekl.

Hank Marrow se na něj úkosem podíval.

„Buď zdráv, Bene!“ odpověděl. „Tak to byls ty tam venku, co seděl na koni? I ve tmě a po těch letech jsi mi připadal povědomý.“

Ben Queny se pomalu posadil.

„Vedeš báječný život, Hanku,“ zamumlal. „To se musí nechat. Jsi vyhazovačem v tomhle lokále a pereš se tady s všelijakou verbeží. To je teda ten nóbl život, po kterém jsi vždycky toužil?“

„Přece mě znáš,“ odvětil Hank Marrow. „Nikdy jsme nebyli nějací moc dobří kamarádi, že, hombre? Vždycky jsme se spíš respektovali. Ale jestli jsi přišel, abys mě tady popichoval, tak…“

Nedořekl, co by se stalo. Jeho pohled padl na ženu, která sestoupila po schodech, chvíli se proplétala lokálem a pak se zastavila u jejich stolu.

Byla to kyprá, ale nanejvýš půvabná žena, jejíž pohled by vzrušil každého muže. Bezděky by si pomyslel – jo, to je ženská! Kočka! Třída!

Až na světlé vlasy, které měla po svém anglickém otci, byla tmavá po matce – Mexičance. Takovou kombinaci Ben Queny dosud neviděl.

Zaslechl, jak Hank Marrow říká: „To je Queny, Roso. Starý kamarád z války, Queny, no a – tohle je Rosa Blanca…“

„Jmenuji se Rozálie Longfellowová,“ přerušila ho a prohlédla si Bena Quenyho od hlavy k patě.

„Je to pistolník a hodně jezdí na koni,“ řekla po pečlivém zhodnocení Hanku Marrowovi. „Věřím ti, že jsi s ním kdysi válčil. Pozvi ho na skleničku a pak můžeš lokál zavřít. Kvůli těm pár chlapům už se nevyplatí mít dál otevřeno. – Počkám na tebe nahoře.“

Vrhla na Bena Quenyho nepřátelský pohled a zmizela na schodech oběma mužům z dohledu.

„Jo, s ženskýma je to těžké,“ řekl Queny. „Některé jsou hezké, ale jdou člověku brzo na nervy, protože při vší té kráse jsou to hloupé husy. Potom jsou jiné, které vypadají přitažlivě, jenže jsou strašně nebezpečné. Ty tě slupnou se vším všudy a nakonec ještě…“

„Nech toho, Queny,“ řekl Hank Marrow. „Rozálie je fajn. Patří jí nejenom tenhle saloon. Jí samotné patří snad půlka města. – A Rozálie mě miluje. Co bych si mohl přát víc? Kdybych chtěl, mohl bych se s ní oženit třeba zítra.“

„Tak proč jsi to už dávno neudělal, Hanku? Copak pro ni nejsi dost dobrý? Nebo je ti až moc jasné, že by tě potom slupla i s botama? Kolikpak skleniček ti dovolí za den, co? A kolikátý chlap v pořadí už jsi, co ho lapla?“

„Jdi k čertu!“ řekl Bank Marrow. „Já se o sebe umím postarat. A vždycky jsem uměl. Jasně, pár chlapů přede mnou měla. Ale i já před ní poznal hodně holek. – Kam vlastně míříš, Queny?“

Ben Queny zaváhal, a ještě jednou se na Hanka Marrowa zkoumavě zadíval.

Pak klidně pronesl: „Mohawson. Will Mohawson. Našel jsem ho i s velkou kořistí z války. Je toho ještě víc než předtím, protože svou kořist mezitím značně zvětšil. Vynesla mu úroky. Na každého z nás by teď připadalo víc než dvě stě tisíc dolarů. – Možná dokonce čtvrt milionu. – Na každého!“

Tak – a bylo to venku.

Pozorně sledoval Hanka Marrowa. Ten nejprve dělal, jako by neslyšel. Seděl bez hnutí a nevypadal, že by přemýšlel. Ale to byl jen dojem. Za strnulým bezvýrazným obličejem tohoto profesionálního pistolníka se honila spousta myšlenek.

Hankovi náhle zbrunátněl obličej a nabyl skoro fialové barvy.

„Tys té svini přišel na stopu?“ zeptal se přiškrceným hlasem. „Proč jsi ho hned neodpráskl? My čtyři jsme si přece tenkrát přísahali, že kdyby ho někdo z nás někde našel, na místě ho vyřídí.“

Ben Queny se ušklíbl.

„Neuteče nám,“ řekl. „Kromě toho jsem se nedostal k němu tak, aby mě mohl poznat. Na ránu koltem to bylo přece jen trochu daleko. Ale neuteče nám, protože se z něj stal král. Udělal si takové svoje královstvíčko. Už si teď neříká Mohawson, ale Hawson. Když se kromě tebe do věci zapojí ještě Jed Lonesome a Jim Halloway, zlikvidujeme ho. – Přidáš se, nebo tady chceš dál dělat vola, co tancuje, jak píská ta nafintěná kráska? Slyšel jsi, máš zavřít lokál. A pak na tebe čeká nahoře, hombre. – No tak? Stačí ti tvoje kapesné, nebo bys chtěl přijít ke čtvrt milionu? Jenomže pro to musíš riskovat hlavu, to ti povídám rovnou. Pojedeš se mnou pro Jeda Lonesoma a Jima Hallowaye? Dáme se dohromady?“

Hank Marrow zaváhal. Podíval se nahoru a vypadalo to, jako by si docela dobře dovedl představit, co tam na něj čeká.

„Jo,“ zamumlal, „ta mě má hezky na provázku. Jenže jednoho dne mě zastřelí zase jeden takový chlápek s bouchačkou, jako byl můj předchůdce. S pistolí to neumím tak rychle. Mám jenom sílu. – A se čtvrtmilionem bych mohl…“

Nedořekl, co by všechno potom chtěl dělat. Ale z očí a z obličeje se dalo vyčíst, že toho musí být spousta.

Najednou přikývl.

Pak se zvedl a přistoupil k výčepnímu pultu. Zavrčel na barmana pár slov, vyprázdnil kasu a na kus papíru napsal:

Vzal jsem si to, protože jsi mi nikdy nevyplatila mzdu. Jsme si kvit, Rozálie. Odcházím. Hledej si jiného. Hank.

Zatímco psal, slova si polohlasně mumlal.

Položil lístek do pokladny a vyšel zpoza pultu.

„Jdeme,“ řekl Benu Quenymu. „Ve stáji, která patří taky Rozálii, mám docela obstojného koně. Musíme získat náskok, protože ta je schopná za mnou poslat pár chlapů s bouchačkami.“

O pár minut později už vyjížděli ze San Paca pryč.

***

O týden později, blízko jakési polootevřené kůlny, vháněl Jed Lonesome, zvaný Rebel, se svými dvěma indiánskými pomocníky stádo mustangů do ohrady stanice Tuscon společnosti Wells Fargo.

Byla to napůl divoká zvířata, která pochytali teprve před několika týdny v divočině kraje Mesa. Ale právě tyto koně společnost Wells Fargo potřebovala pro šestispřeží k dálkovým poštovním dostavníkům. Po vycvičení a zkrocení byli takoví mustangové i nadále velice houževnatí a neúnavní. Byli také velice bystří, takže rychle reagovali. Wells Fargo – největší a nejvlivnější poštovní a dopravní společnost kontinentu – věděla přesně, proč je chce.

Ben Queny a Hank Marrow tedy pozorovali Jeda Lonesoma. I on zjevně zestárl, i když mu bylo sotva třicet. Vypadal vyzáblejší, tvrdší, houževnatější a hbitější, než jak si ho pamatovali.

Jed Lonesome měl ryšavé vlasy, modré oči a nosil dva revolvery. Cosi rebelantského a vyzývavého, co z něj vyzařovalo, nezpůsobovaly jeho rezavé vlasy. Odjakživa to byl chlapík, který si do kávy sypal místo cukru sůl.

Jed pak dlouho vyjednával s agentem společnosti a vypadalo to, jako by se zlobil a chtěl nechat toho člověka prostě stát a poručit svým indiánským pomocníkům, aby koně zase vyhnali z ohrady.

Ale v poslední chvíli se ovládl.

Za chvilku už vstoupil s agentem do jeho kanceláře. Ben Queny a Hank Marrow pořád ještě vyčkávali ve stínu kůlny. Když se pak na sebe krátce podívali, ušklíbli se.

Rebel Jed vyšel za chvíli. Jeho indiánští pomocníci čekali u studny. Oba muži ve stínu zaslechli, jak říká: „Sedmapadesát koní po deseti dolarech za kus. Výdaje odhaduji na sedmdesát dolarů. Bylo dohodnuto, že dostanete polovinu čistého zisku. Tak tady je vašich dvě stě padesát dolarů. Agent od Wells Fargo vám dá zadarmo ubytování a stravu a zaplatí měsíčně třicet dolarů, pokud pomůžete jeho člověku koně zkrotit tak, aby se dali zapřáhnout do spřežení.“

Oba Navajové na něj zírali. Byli oděni jako běloši, snad jen trochu pestřeji a do oblečení jasnějších barev.

Jeden z nich řekl: „Šéfe, vy už s námi nechcete na lov mustangů? Copak jste nebyl s naší pomocí spokojen?“

Rebel Jed se křivě pousmál.

„Vy jste fajn,“ řekl. „S vámi bych zase kdykoliv vyrazil. Ale já už divoké koně lovit nechci. Dostáváme za ně pořád míň. Velké ranče dodávají na trh strašně moc koní. Nedostatek zvířat, který způsobila válka, už je vyrovnán. Brzo vznikne převis nabídky. Už se prostě nevyplatí chytat divoké koně. Aspoň pro mě ne. – Přeju vám hodně zdaru. Byli jste moc fajn.“

Pokynul jim a odvázal svého koně.

Klidným pohybem ho vzal za konec opratě a vedl ho až ke kůlně, kde se zastavil před Benem Quenym a Hankem Marrowem. Chvíli na sebe mlčky zírali.

Pak Rebel Jed řekl: „Nedá se říct, že by mě to setkání dvakrát těšilo. Protože mi zase připomínáte, že jsme byli pěkní hlupáci a šli jako tupé ovce za beranem, ze kterého se nakonec vyklubal vlk. A vy jste, zrovna jako já, přišli o vlnu. – Co chcete? Hledali jste mě?“

Ben a Hank přikývli.

„Přišli jsme ti nabídnout čtvrt milionu dolarů. Nemusíš pro to udělat nic jiného než s námi riskovat skalp. Šance jsou asi půl na půl. Zdá se ti to nebezpečné?“ řekl Ben Queny a poslední otázku náležitě protáhl.

Rebel Jed se ušklíbl.

„Musíte mi to blíž vysvětlit, ne?“

„Jasně,“ řekl Ben Queny a Hank Marrow horlivě přikývl.

„Budeš tím nadšen, ty starý koňáku,“ sliboval. „A kdybychom ještě mohli najít Jima Hallowaye, byli bychom kompletní – zase jako tenkrát, když…“

„Jima Hallowaye chtějí oběsit,“ přerušil ho suše Rebel Jed. „Jestli už to mezitím neudělali, stane se to v nejbližších dnech. Možná, že ho taky postaví ke zdi a zastřelí. Ale gringos, kteří pašovali zbraně posledním revolucionářům, ty většinou věší. S Jimem Hallowayem už asi nemůžeme počítat. Ten blázen si vážně myslel, že může všechno vsadit na posledního banditu, který se sám prohlásil generálem a domnívá se, že Mexičanům přinese lepší budoucnost. To já se radši v klidu živím lovem mustangů. – Takže Jima Hallowaye musíme odepsat.“

Podívali se na něj.

„Jenže my Jima potřebujeme,“ zamumlal Hank.

„Přece k nám patří,“ připomněl Ben.

„Protože jde o Willa Mohawsona,“ vysvětlil Hank.

„A Jim je také jedním z těch, které Mohawson poškodil, a má právo na šanci se mu pomstít,“ doplnil Ben.

Rebel Jed na ně chvíli zíral. V jiskřivých očích jim četl leccos. Bylo toho tolik, že i jemu se v očích zablesklo.

„No fajn,“ řekl náhle, „tak jedeme do Nogalesu. Možná, že tam, na mexické straně, ještě našeho dobráka Jima nepopravili. Ale jestli pro něj chceme něco udělat, musíme sebou pořádně hodit. Před několika dny jsem se náhodou dozvěděl od jednoho jezdce, který přijel z Nogalesu a u ohně s námi jedl z jednoho hrnce, co vlastně je s Jimem Hallowayem. – Docela náhodou.“

„Nebo to bylo řízení osudu,“ řekl Hank Marrow vážně. „Protože od této chvíle jsme na cestě, abychom mu pomohli. – Ty sám sis asi netroufal, co, Jede?“

„Ty vole!“ řekl Rebel Jed Lonesome hrdelním hlasem. „Řekni mi, co já z Jima mám. Z toho, že jsme za války jezdili v jedné jednotce a že jsme se nechali doběhnout naším velitelem Willem Mohawsonem, snad ještě nevzniká pokrevní bratrství – nebo jo?“

„Ne,“ řekl Hank. „Ale teď už pojedeme, ne?“

Rebel Jed Lonesome ještě jednou zaváhal. Zadíval se do dálky, jako by uměl věštit budoucnost.

„Šance padesát ku padesáti je dobrá šance,“ zamumlal potom. „Tak jedem!“

***

Byla už téměř půlnoc, ale tady, v mexické části Nogalesu, vládl ještě čilý ruch. Přes hranici sem dorazila opět spousta gringos.

V Mexiku měl tehdy americký dolar úžasnou hodnotu. Za něj jste tady levně dostali cokoliv – od pohledných holek až po sedlo pobité stříbrem.

Jim Halloway seděl u zamřížovaného okna své cely a myslel teď zvlášť intenzívně na ženy – na bělošky, černošky, indiánky, Asiatky.

Poznal jich mnoho a všechny ho strašně milovaly. U něžného pohlaví měl vždycky úspěch. Ještě nikdy se nestalo, že by ho některá nechtěla.

Jenže teď mu do východu slunce zbývají už jen vzpomínky na všechny ty krásky – a na štěstí, kterým ho oblažily.

„Ženské, holky, děvky – vlastně jsem žil jen proto, abych je pořád krotil,“ zamumlal si tiše, zatímco pohlížel přes mřížoví k nebi plnému hvězd. Viděl z něj jen uzounký pruh.

Zítra při východu slunce bude zastřelen. To je štěstí, že mě neoběsí, pomyslel si. Ale proč jsem vlastně takhle žil? Proč jsem neznal nic jiného než ženské? Proč jsem vůbec nic jiného neuznával? Copak takový život za něco stál? Jsou pro chlapa ženské tak důležité?

Pocítil stále rostoucí prázdnotu. Byla to skoro zoufalost.

Co se mu ještě před několika dny zdálo veledůležité, stalo se teď lhostejným a docela vedlejším. Nemohl ani o sobě a o svém životě tvrdit, že by jeho pobývání na tomhle světě k něčemu bylo.

A za pár hodin bude mrtev.

Chtěl ještě nakouknout malým okénkem do dvora.

Ale vtom přilétlo cosi malého a zasáhlo ho mezi oči do kořene nosu.

Polekaně a také bolestí zaklel.

***

***