G. F. Unger

Past na tygry

Z německého originálu přeložil Tomáš Butala

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-2279-6 (epub)

ISBN 978-80-279-2280-2 (mobi)

Jos Kehoe seděl u stolu a přepočítával peníze. Dělal to už počtvrté a zase řekl: „Čtyři sta dolarů. Hoj, ty mají doma v Texasu pěknou cenu. Na to bych musel makat dva roky. Čtyři stovky dolarů! Ale když si to tak uvědomím, tak jsem je nedostal jen tak – co?“

„Ne,“ řekl Hogan Carmike – a i on to zopakoval počtvrté.

Jen jsem mlčky přikývl, protože jsem nepatřil k zrovna hovorným lidem. Mnozí mě proto podceňovali. Ale to mi vyhovovalo.

I já a Hogan Carmike jsme spočítali peníze, i když jen jednou. Každý z nás měl čtyři sta dolarů.

Byli jsme teď v třílůžkovém pokoji hotelu v Longhorn City. Byla to pěkná díra – město honáků krav. Kdybych se měl vyjádřit přesně, bylo to město děvka. Ano, to by bylo nejvhodnější přirovnání. Protože v Longhorn City byly ke koupi všechny hříchy. Město bylo posedlé po penězích a neznalo morálku, bylo podlé, chladné, prolhané. Podobalo se veliké pasti, ve které z každého berana sedrali všechnu vlnu, než ho zabili – nebo ho hned vyhnali, pokud nebyl dost vypasený.

Nějak tak to vypadalo.

Och, a my tenkrát ještě netušili, v jaké pasti to vlastně jsme. Ani jsme to vědět nemohli. Protože věci se teprve dávaly do pohybu. Osud si s námi zahrál velmi podivnou hru…

Protože lázeň na dvoře lazebníka byla přeplněná, nechali jsme si donést vanu do našeho pokoje. Sluha – černoch, který nám horkou vodu na koupel nanosil, byl také docela dobrým lazebníkem.

Vrátil se, odnesl vanu z pokoje a nechal nás samotné.

Stál jsem tam nahý, protože jsem se koupal jako poslední. Osušil jsem se a prohlédl si v zrcadle jizvu po zásahu šípem. Nebyla ještě moc stará. To mi udělali indiánští zloději koní, když jsme jedné temné noci byli se stádem u Cimarronu.

Dveře se rozlétly. Pomalu vešel náš šéf. V ruce držel balíček dopisů a spokojeně se usmíval.

„Nazdar, hoši,“ řekl, „vy jste mi ale šikovní. – Tam venku na dvoře se bijí dvě party o vany na koupání a vám je tady hej… Nechcete pro mě zase hnát stádo? Bez vás bych to tak lehce nesvedl. Byli jste moji nejlepší jezdci. A každý z vás by se mohl už brzy stát hlavním honákem.“

Jeho slova byla skutečnou pochvalou, protože to byl schopný muž.

Jos Kehoe se usmál.

„Ne, díky, šéfe,“ řekl, „já se vracím domů za svou Mary. Už mám dost slušný kapitál, a když se domů vrátím se čtyřmi stovkami dolarů, půjčí mi banka stejně velkou sumu. No a dám se do toho! Za deset let budu mít aspoň tři syny, jednu dceru a k tomu ještě nezadlužený ranč. A potom už budu hnát svoje vlastní stáda. Jo!“

Spokojeně se odmlčel, protože teď pomyslel na svou Mary a určitě si přál, aby mu v tu chvíli narostla křídla. To by pak těch patnáct set mil, které ho od Mary dělily, urazil mnohem rychleji.

Náš šéf přikývl. Nebyl to člověk, který by jiné přemlouval nebo dokonce žebral.

Najednou si vzpomněl na něco docela jiného.

A tak řekl: „Ach, teď mě napadlo, mám tu pro vás poštu. – Pro tebe, Josi – a taky pro tebe, Hogane. Tady. – Dopisy ležely na poště už pár týdnů a čekaly jenom na váš příchod. – No a ty, Maddebowe, žádnou poštu nemáš.“

Jeho poslední slova platila mně – protože mé jméno je Ben Maddebow.

Právě jsem si navlékal spodky a křivě jsem se usmál.

„Ne, já určitě žádnou poštu nemám,“ řekl jsem. „Na tomhle světě není nikdo, kdo by mi napsal.“

Zadíval se na mě. „Nemáš příbuzné, Bene?“

„Ne,“ řekl jsem chladně. Poněkud potlačil svou zvědavost.

Otočil se a odešel. U dveří nám ještě jednou přes rameno řekl:

„Hodně štěstí, chlapci! – A dávejte pozor! Tohle město je svinstvo!“

Zůstali jsme zase sami. Jos a Hogan otevřeli dopisy.

Já jsem se mezitím oblékl a pozoroval jsem je. Cítil jsem trochu závist, protože jsem skutečně neměl nikoho, kdo by mi napsal dopis. Ale pak jsem zpozoroval, že dopisy určitě neobsahovaly dobré zprávy.

Bylo to docela zřejmé.

Jos Kehoe několikrát namáhavě polkl a jeho osmahlý obličej najednou pobledl. Pak si dopis přečetl ještě jednou, jako by měl naději, že ho napoprvé správně nepochopil.

S Hoganem Carmikem to bylo stejné. Dlouho zíral upřeně na dopis a pak ho pomalu a rozvážně začal trhat na kousky. Dělal to jako člověk, který učinil jakési definitivní rozhodnutí.

Neptal jsem se vůbec na nic. I to jsem celý já.

Jos Kehoe zmačkal dopis do kuličky, a nakonec si ji strčil do kapsy. Jeho pohled se setkal s mým.

Řekl:

„Mary už na mě nečeká. Napsala mi, že s návratem nemusím spěchat, protože prý odcestovala s jakýmsi chlapem do New Orleansu. Přeje mi štěstí a prosí, abych se na ni nezlobil. – Protože v New Orleansu je lepší život než na malém ranči někde v Antilopích horách. – A přitom bych pro Mary udělal všechno – všechno – no fajn!“

Jeho poslední slova zněla velmi vzdorovitě.

A já věděl, že je teď nebezpečný jako postřelený tygr. Ano, tak to bylo! Cítil se zraněn. Při nejmenším podnětu by byl vybuchl. Znal jsem ho příliš dobře, abych to nevěděl.

Hogan Carmike zvedl ukazovák. Posadil se na parapet okna.

„Ty ženské,“ řekl, „nestojí skutečně za nic. To se svou Mary si, Josi, neber tak tragicky. – Pokud jde o mě, je to určitě horší. Moje máma už nedokázala ranč udržet. Byl to malý ranč. Dlužili jsme na daních. Já byl ve válce jako vy. Můj otec zemřel na otravu krve, když se poranil o zrezivělý hřebík. Máma čekala na můj návrat. A výběrčí daní ji otravovali. – Banka už nikomu z nás nepůjčila peníze. Máma umřela a ranč šel do dražby. Mých čtyři sta dolarů by na ten dluh stačilo, ale teď už jich není třeba. Máma je už dávno mrtvá. A náš ranč teď patří jednomu syndikátu Yankeeů, který při dražbách skoupil spousty podobných farmiček. Možná dokonce ti darebáci spolupracují právě s výběrčími daní. – Chápete?“

Rozuměli jsme tomu velice dobře. Věděli jsme totiž, co se na Jihu děje. Jako okupační moc tam vtáhla vojska Unie. Texas patřil mezi poražené. A vojáci v modrých uniformách ho celý vydrancovali.

Tak to bylo. Mohl jsem teď vlastně být spokojený. Protože jsem v Texasu nic nenechal. – Vůbec nic. Jos a Hogan na tom byli hůř. Ti ztratili něco, na čem jim záleželo vůbec nejvíc.

A Hogan se cítil v nejhlubším nitru raněn.

Věděl jsem, že teď Yankee nenávidí ještě víc než předtím. Už jako s válečným zajatcem s ním zacházeli velice krutě. Byl v jednom nechvalně známém táboře, kde zajatci mřeli jako mouchy. – A teď ta jeho nenávist jistě nezeslábla.

Byl jsem oblečený a posadil jsem se na okenní parapet a díval jsem se na své přátele. Ano – během té dlouhé cesty se z nás stali skuteční přátelé. – Ale tady jsme se měli rozloučit. – Jos a Hogan plánovali odejít domů do Texasu a já chtěl jít dál na sever.

Protože na severu jsem ještě nikdy nebyl. Ještě jsem nikdy neviděl Siouxe. A v Montaně prý našli ohromné množství zlata.

Jenže najednou bylo všechno jinak.

Bylo mi jasné, že ty dva raněné tygry teď nemůžu nechat o samotě. Ach, věděl jsem, že by se hned do něčeho zapletli, jen aby zapomněli na svůj žal.

Bylo třeba, aby jim přítel pomohl uchovat chladné hlavy.

„Něco mě právě napadlo,“ řekl Jos Kehoe. „Vždyť já těch čtyři sta dolarů teď vůbec nepotřebuju. Hej, kolik ženských si můžu pořídit za čtyři stovky? To bych si rád vyzkoušel! Jo, koupit si ženské! To je asi to nejlepší, když člověk dostane chuť. Co si člověk koupí, to taky může zahodit, ne? Tak na co ještě čekáme? Nechceš si taky užít, Hogane?“

„To víš, že chci,“ řekl Hogan.

„A jestli potkám nějakého Yankee, rozmlátím mu hubu. Jo, už se na to těším.“

Brzy jsme vyšli ven a mně bylo nějak divně, protože jsem vedle sebe měl kamarády, kteří se cítili být oklamáni celým světem.

Teď tomu světu chtěli ukázat, co si o něm myslí.

V tomhle divokém městě to nemohlo dopadnout dobře.

Takové město totiž jistě ovládá nějaký klan. Je to tak všude, kde se točí dolary. Všude na světě.

Jestli si tady začneme hrát na divoké tygry, stane se toto město pro nás pastí. Ano, tak by to mohlo skončit.

Vyšli jsme tedy z hotelu a splynuli jsme s davem chlapů, kteří se ploužili po dřevěném chodníku a bloumali od jedné tančírny k druhé, od herny k herně – o hospodách ani nemluvě.

Longhorn City bylo plné honáků dobytka. V okolí města čekalo v provizorních ohradách na tucet stád. Dobytek se tady točil dnem i nocí.

Kromě honáků tady bylo ještě mnoho dalších lidí – například party nakládačů, které pracovaly ve třech směnách, lidi od železnice, nákupčí dobytka a koňští handlíři… Protože zejména ti poslední tady dělali náramné obchody. Každé hnané stádo dobytka totiž přitáhlo i se silnou skupinou koní. Každý honák musel přece denně čtyřikrát až šestkrát měnit koně.

Nu a koně pak nakonec udělali svou službu a nebylo jich už třeba, takže byli často prodáváni za směšně nízké ceny. Protože jejich doprava zpátky do Texasu by stála víc než prodej se ztrátou.

Takže tady byli i honáci koňských handlířů.

Dále ještě trampové, dobrodruzi, hráči a kšeftaři.

Longhorn City nebylo nijak vážené město, spíše šlo o moderní Babylon v Kansaské prérii.

To už jsme věděli.

Přímo na rohu našeho hotelu stál polykač ohně a mečů, kterému asistovala hubená žena. Mezitím už byla noc a vypadalo to proto velice působivě, když muž vyplivoval ohromné plameny.

O kus dál byl saloon Longhorn Bee.

Co bylo myšleno v názvu těmi longhornskými včelami, zůstalo pro nás hádankou.

Vešli jsme dovnitř.

Jos Kehoe odstrčil hned dva chlapy napravo a nalevo a dostal se tak k výčepnímu pultu. Když jeden z chlapů chtěl cosi namítnout, zavrčel na něj Hogan Carmike: „Drž hubu, brácho. Nebo ti ji zacpu tímhle!“ Přitom mu ukázal pěst a chlap měl dost rozumu, takže nekladl odpor a odešel.

Kolem žaludku jsem měl divný pocit. Jos a Hogan jako kdyby se zbláznili.

Brzy jsme dostali pití. A ze způsobu, jakým do sebe Jos a Hogan alkohol obrátili a hned si dali dolít, jsem poznal, jak velice jim záleží na tom, aby se rychle opili a zapomněli.

Schválně jsem se proto držel zpátky, protože někdo z nás si přece musel uchovat jasnou hlavu.

První láhev jsme vypili dost rychle, ale Jos a Hogan si plnili sklenice až po okraj a vypili jich dvakrát více. A protože jsme po celé ty týdny, kdy jsme hnali stádo, nevypili ani kapku alkoholu, opili se ti dva velice rychle.

Poznal jsem to na jejich lesknoucích se očích a potemnělých tvářích. Muzika hrála jakýsi tanec. A tanečnice se otáčely kolem chlapů. Abyste si mohli s nějakým děvčetem zatančit, museli jste si koupit lístek. A my žádné lístky neměli.

A přesto se za chvilku Hogan a Jos odlepili od baru a došli až k okraji tanečního parketu. Každý z nich pak poklepal na rameno jednomu z tanečníků.

Slyšel jsem, jak Jos nahlas povídá:

„Chlapče, budeš teď muset na chvíli stranou!“ A přitom mu přebral tanečnici.

Jenže chlap, který mu tak „vadil“, byl pořádný tvrďas. To bylo vidět i podle jeho chlupaté hrudi pod košilí. Hned hlasitě vykřikl a chtěl praštit Jose pěstí do hlavy.

Protože ovšem Jos uhnul, zasáhla pěst ubohou dívku. Byla to skutečně smůla, nepředvídatelná a nechtěná. Jiná z tanečnic viděla, co se její

„sestřičce“ přihodilo, a tak pro jistotu začala hned pištět.

Bylo jí sotva rozumět: „…Betty zmlátili! Ten parchant zmlátil Betty. K čertu s vámi se všemi. Když už se pouštíte do ženských, že vám není hanba!“

Takhle křičela, odstrčila od sebe svého partnera a s nataženými prsty, na kterých měla dlouhatánské nehty, se hnala k chlapovi, který chtěl zasáhnout Jose, ale udeřil dívku.

Zasažené děvče zatím bez hnutí spočívalo v náručí Jose Kehoa a Jos vystrouhl v té chvíli pěkně otrávený obličej.

Strašně rád bych se zasmál, i když mi té dívenky bylo velice líto. Ale Jos Kehoe nevypadal na žerty.

Za chvíli ovšem vypuklo peklo. Křičící dívka zalarmovala všechny tanečnice. A tak se k pištění a jekotu přidaly i ony. Možná se v nich už beztak nahromadila spousta hnusu – ať už z jakýchkoliv důvodů. A teď to muselo ven.

Mužská část lokálu se ovšem rozdělila na dva tábory.

Jednak tu byla strana ochránců děvčat – a jednak skupina těch, kteří si chtěli za zaplacené peníze přijít na své při tanci.

Ihned se rozpoutala vřava.

Jos držel pořád v náručí omdlelou dívku. Přiskočili jsme k němu. Ale na Hoganovi Carmikeovi visel malý mužík, kterému téměř současně i on přebral partnerku. Odstrčil ho loktem do tváře a pomohl mi „vyprovodit“ Jose a dívku. Protože na zemi ji přece Jos nemohl nechat jen tak ležet.

Brzy jsme museli zapojit i pěsti. Jedna z dívek se totiž rozkřičela:

„Chtějí unést Betty! Ti lotři chtějí Betty unést! Vyškrábejte jim oči! Och, chlapi, pomozte nám proti těm lumpům!“

Byla to všechno hloupost. To všechno by se dalo vysvětlit několika slovy. Ale bláznivou ženskou a značně podnapilý dav už nebylo slovy možné nijak přesvědčit.

Jos Kehoe pak udělal něco velice chytrého, ba přímo lišáckého.

Jednomu chlapů, kteří ho chtěli napadnout, totiž hodil omdlelou dívku a křikl při tom: „Chytej!“

Muž také dívku skutečně zachytil. Jos měl teď obě ruce – či lépe řečeno pěsti – volné. Ve třech jsme se dostali až k východu.

A tím jsme měli vyhráno. Protože lítací dveře nebyly dost široké a mohli jimi projít tak nanejvýš dva muži současně. Stáli jsme venku a všechny chlapy jsme zase zatlačili do saloonu. Pár jich také leželo na zemi a ztěžovali tak ostatním východ ven. Jos a Hogan přímo funěli blahem. Celá ta věc pro ně byla takříkajíc výpustným ventilem, jímž mohli vypustit přebytečnou páru napětí.

Zavolal jsem na ně: „Jestli teď hned nezmizíme, budeme mít ještě co dělat se šerifem! Copak si chcete něco začínat s Longhorn City?“

Naštěstí je ještě neopustil zbytek rozumu.

A tak jsme brzy zmizeli za rohem v uličce. Proběhli jsme několika dvorky a dostali se pak na dvůr nějakého zvlášť nóbl stavení.

U zadních dveří stál opilý kovboj a tloukl na ně. Pořád přitom prosebně volal: „Pusťte mě dovnitř! Nemůžete mě přece jenom tak vyhodit bez mého dvacetidolarového klobouku! Chci zpátky svůj klobouk! Vy lumpové! Zatraceně, nechte si třeba moje spodky. – Ale klobouk chci! Jinak vám ukážu!“

Byl opilý, jako téměř všichni návštěvníci tohoto města touto dobou. A začal teď kopat do dveří tak, že až zaskřípaly.

Pak se dveře otevřely. Ve světle vycházejícím zevnitř se objevila tlustá ženská. Hodila mu klobouk.

„Ty všiváku,“ řekla pak, „jestli se opovážíš ještě jednou mlátit mi takhle na dveře, tak ti ukroutím nos. Rozuměls, ty špíno?“

Když říkala poslední slova, změnil se jí hlas a dostal najednou nasládle vlezlý tón.

Polichoceně se usmála a otevřela dveře dokořán.

***