John Kirby

Oběšencův syn

Z německého originálu přeložil Marek Pavka

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-2275-8 (epub)

ISBN 978-80-279-2276-5 (mobi)

Rančeři na prérii Little Camas byli nemilosrdní, když na svých pastvinách chytili lupiče dobytka. Bez velkých řečí je věšeli. Potom však byl jeden z těchto tvrdých mužů konfrontován s hroznou pravdou. V den, kdy omylem pověsili člověka před očima jeho syna…

Ten muž byl neoholený a působil uštvaně. Neustále sebou trhal, když slyšel nějaký zvuk. Byla mu zima, ale neodvažoval se rozdělat oheň.

Oba koně, kteří byli přivázaní k jednomu keři, měli hlavy svěšené vyčerpáním. Jejich srst byla zpocená, přestože je vytřel. Vedle obou sedel ležela postava. Bylo ticho, až na oddechování koní.

Muž sebou trhl. Jeden z koní zvedl hlavu a tiše zafrkal. Přestože byl vyčerpán, musel něco slyšet. Muž neslyšně vstal. Krátce pohlédl na ležící postavu, vzal obě sedla a naložil je na hnědáka.

Přeběhl mu mráz po zádech. Zřetelně slyšel tlumený dusot kopyt. Náhle věděl, že jeho cesta skončila. Dohnali ho. Nesetřásl je.

Chvějícími se prsty rozepnul podbřišník. Pak vzal druhé sedlo a kopl do mladíka, který ležel na zemi.

„Vstávej, Leroy!“ vyhrkl.

Hoch na zemi se pohnul. Zpod deky se objevily blond vlasy. Ospale pohlédl na muže. Chvíli mu to trvalo, než se probral. Pak vyskočil, jako by ho kousla tarantule, a začal si balit přikrývku.

Dusot se blížil, dokonce již byly slyšet hlasy.

Muž pomohl mladíkovi do sedla, vyšvihl se na druhého koně a ze sedlového pouzdra vytáhl winchestrovku.

„Pojedeš, co to dá, jestli mě chytí, Leroyi,“ řekl muž.

Mladík neodpověděl.

„Rozuměls, sakra?“

S pevně sevřenými rty a vzdorem v očích mladík pohlédl na muže.

Ten zaklel, otočil svého koně a švihl ho koncem uzdy. Vyčerpané zvíře uběhlo zhruba deset kroků, načež se mu podlomily přední nohy. Jezdec vyletěl ze sedla.

Muž dopadl na zem. Několik vteřin byl napůl omráčený.

Dusot pronásledovatelů byl stále zřetelnější. Kdosi něco křičel.

Muž vyskočil. Jeho kůň ležel na boku a bil kopyty. Několikrát se pokusil vstát, ale vždy se mu podlomily přední nohy.

Muž zbledl. Pochopil, že dál prchat nemůže.

S chraplavým výkřikem se otočil, přiběhl k druhému zvířeti a praštil ho do hřbetu.

Valach zařehtal a vyrazil. Mladík měl co dělat, aby se udržel v sedle. Trhal uzdami, ale zvíře se nezastavilo. Cválalo pryč.

Muž se uštvaně rozhlížel.

Nedaleko viděl houštiny. Tam se mohl ukrýt. Přišel k poraněnému koni, namířil mu na hlavu a zmáčkl spoušť.

Do ticha se ozval výstřel.

Kůň sebou ještě jednou trhl a pak zůstal ležet.

Muž odepnul sedlové brašny, přehodil si je přes rameno a přikrčen běžel k houštinám. Ztěžka oddechoval. Okamžitě se vrhl k zemi, když dorazil ke keřům. Naslouchal a hleděl na jih. Nadával si, že tam mladíka vzal. Doufám, že zavčasu zmizí, řekl si. Tak byli domluvení.

Ze severu se blížily stíny. Dusot kopyt zesílil.

Uprchlík polkl. Jezdců muselo být nejméně tucet. S tolika pronásledovateli nepočítal. Zvedl winchestrovku a namířil na prvního jezdce.

Muži náhle otočili koně. Spatřili zvíře ležící na zemi.

„Zastřelil svého koně!“ zvolal kdosi chraplavým hlasem. „Nemůže být daleko! Rozdělte se! A buďte opatrní!“

Štvanec se zašklebil.

Mám nějakou šanci? pomyslel si.

Ne, kdyby teď střílel a pár jich poslal do věčných lovišť. Pak by ho totiž rozstříleli. Hodil winchestrovku do keře a vyšel z úkrytu. Výkřik jednoho z jezdců na něj upozornil ostatní.

Pevným krokem šel k těm mužům, kteří ještě pořád stáli u mrtvého koně. Odvedli svá zvířata stranou a utvořili půlkruh. Mířil na něj tucet pušek. Dal si ruce od těla, aby jim ukázal, že přichází v míru.

„Koho hledáte, chlapci?“ zeptal se do ticha, do něhož se ozývalo pouze cinkání slintacích řetízků a vrzání sedel.

Jeden z jezdců se chraplavě rozesmál.

„Slyšíš, Joe? Ten má ale nervy, to se mu musí nechat.“

Neoholený muž přivřel oči a pohlédl na šedivého dlouhána, který seděl shrben v sedle jednoho šedáka a prohlížel si ho. Vedle dlouhána byl mladík na appaloosovi, kterého téměř nedokázal zkrotit. Zvíře bylo neklidné kvůli mrtvému koni. Starý muž zvedl ruku a pokynul několika mužům.

Neoholený muž sebou trhli, když seskočili ze sedel a přišli k němu. Jeden z nich mu vytáhl revolver z pouzdra.

„Nechcete mi říct, co to znamená?“ vyhrkl.

Udeřili ho do zad, a tak zavrávoral.

„To víš sám nejlíp, parchante,“ procedil jeden z nich mezi zuby.

Ozval se dusot kopyt. Překvapení jezdci zvedli hlavu.

I neoholený a nyní odzbrojený muž se ohlédl. Byl bledý jak stěna a tiše nadával, když uviděl, že mladík cválá k nim.

„Nestřílejte!“ zvolal jeden z jezdců. „Je to jenom kluk!“

***

Strhli ho ze sedla jeho koně a přivlekli ho k neoholenému muži. Mladík přerývaně oddechoval a měl vytřeštěné oči. Nenávistně na ně hleděl.

„To je tvůj otec, chlapče?“ zeptal se ramenatý muž na šedákovi.

Neoholený muž přistoupil k nim.

„Proč se nezeptáte mě?“ vyhrkl. „Jmenuju se Austin Hunt a toto je můj syn Leroy. Chci vědět, proč jste mě dnes v noci přepadli!“

Jezdci se chraplavě rozesmáli.

Šedivý muž ukázal na zastřeleného koně.

„Uštval jste ho, Hunte,“ protáhle řekl.

„A zvíře vašeho syna nevypadá lépe. Máte pro to nějaké vysvětlení?“

„Spěchal jsem na jih!“ odsekl Austin Hunt.

„Ano, určitě. Musel jste vědět, že vás pověsíme na nejbližším stromě, až vás polapíme, vy lupiči…!“ řekl starý muž.

„Co si to…“

Dlouhán ho umlčel gestem.

„Sledujeme vás už víc jak osm hodin, Hunte. Myslíme si, že jste přepadl stádo a zabil při tom dva jezdce Big Johna Haskella!“

„Nevím, o čem mluvíte!“ odtušil Hunt.

„Proč to máme poslouchat?“ vykřikl jeden z těch mužů. „Míli odtud je jeden strom, který má dost silné větve na to, aby ho unesl.“

Mladík vykřikl a vrhl se proti nim. Jednoho z jezdců praštil do boku. Muž zasténal a dal mu takovou facku, že šel k zemi.

„Vezměte ho s sebou,“ tvrdým hlasem řekl dlouhán. Pak otočil koně a vydal se zpátky po cestě, po níž tam přijeli.

Kovbojové oba svázali a posadili je na mladíkovo vyčerpané zvíře. Krokem jeli zpátky.

Pod oním stromem Austin Hunt zbledl a náhle se mu rozechvěly ruce. V té chvíli pomyslel na to, že by možná bylo lepší, kdyby zemřel v boji.

„Co s tebou chtějí dělat, tati?“ zeptal se jeho syn.

„Tvůj táta je lupič a vrah, chlapče,“ řekl jeden z kovbojů. „To nevíš, co se s takovými dělá?“

„To nesmíte udělat!“ zvolal mladík. Strhli ho ze sedla a pak to zpocené zvíře přivedli pod větev, jež byla zhruba pět yardů vysoko. Jeden z jezdců svázal Huntovi ruce za zády, takže se nemohl bránit, když mu přes hlavu přetáhli smyčku.

„Vy bastardi!“ zvolal. „Já nejsem ten, koho hledáte! Co bude s mým synem, když mě pověsíte?“

„To sis měl rozmyslet předtím, než jsi zastřelil ty dva kovboje,“ odsekl dlouhán.

Přijel k němu jeden mladý jezdec. Měl vytřeštěné oči.

„Tati,“ zamumlal, „nechceš počkat na marshala Bradleyho?“

„Pochybuješ o tom, že to je muž, kterého hledáme, Waco?“ řekl vysoký muž. Mladík na appaloosovi sklonil hlavu.

Jeden kovboj mezitím přivázal konec lasa ke kmeni.

„Chtěl jste ještě něco říct, Hunte?“ chraplavě se zeptal dlouhán.

„Je to omyl!“ vyhrkl Hunt.

„Odveďte toho kluka!“ přikázal dlouhán. „Waco, zařiď, ať to nevidí.“

Waco Kerrigan projel kolem muže, který seděl zpříma v sedle a poulil očima, protože smyčka se mu stahovala kolem krku. Dva kovbojové odvlekli mladíka od stromu. Waco sklouzl ze sedla a běžel k nim.

Pak vzal mladíka za ruku a odtáhl ho.

Tu se za nimi ozval chraplavý výkřik a plesknutí, když kdosi udeřil koně do slabin.

Waco Kerrigan chvějícího se mladíka pevně držel.

Samotnému mu bylo špatně. Nebyl schopen se ohlédnout ke stromu, kde nyní panovalo ticho. Cítil, jak se mladík chvěje, a radši ho přitiskl k sobě.

„Nedívej se tam, Leroyi,“ zašeptal chraplavým hlasem.

Tu se ozval tichý dusot kopyt. Waco zvedl hlavu.

Jezdci pod stromem se pohnuli. Waco polkl, když tam pohlédl. Tělo se houpalo na laně. Jezdci hleděli do temnoty. Blížili se tam dva koně. Na jednom seděl shrbený muž, na druhém bylo naložena mrtvola.

***

Waca Kerrigana mladíkův prudký pohyb překvapil. Chtěl ho chytit za ruku, ale to se již Leroy přikrčil a rychle se rozběhl ke stromu.

Kovbojové, kteří hleděli na marshala, se překvapeně otočili.

„Dávej pozor, Clyde!“ zvolal jeden z nich.

Už však bylo pozdě. Mladík chytil revolver jednoho z mužů za pažbu a vytáhl ho z pouzdra.

Waco Kerrigan se s výkřikem otočil a praštil mladíka pěstí do ruky. Ozval se výstřel a kulka se zaryla do země těsně před Wacova otce.

Kovbojové tam strnule stáli.

Waco mladíkovi vykroutil zbraň z ruky a hodil ji kovboji, kterému patřila.

„Tím ho neoživíš, Leroyi,“ řekl hrdelním hlasem.

Mladík sklonil hlavu. V očích se mu zračil vzdor a nenávist. Měl zatnuté pěsti a chvěla se mu ramena, v očích se mu však neobjevily slzy.

Marshal Duke Bradley přijel k mužům. Vypadal tak, jako by spal. Pět yardů před nimi se zastavil. Zvedl hlavu a kovbojové tak spatřili vážný výraz v jeho tváři. Pohlédl na oběšence a pak na Joea Kerrigana, šedivého dlouhána, který stál vedle svého koně a upřeně hleděl na zvíře, které tam marshal přivedl.

„Kdo je ten muž?“ chraplavě se zeptal Duke Bradley a kývl na oběšence.

„Ten zatracený lupič, který má na svědomí Guse a Roryho?“ zeptal se jeden z kovbojů.

Marshal Bradley znaveně slezl ze sedla. Nehnul při tom ani brvou.

Předal uzdy obou koní jednomu kovbojovi a šel k oběšenci. Chvíli si ho prohlížel.

„Sundejte ho,“ řekl potom.

Znaveně se otočil a pohlédl Joe Kerriganovi do očí.

„Měl jste na mě počkat, Kerrigane,“ zamumlal.

Joe Kerrigan zrudl a jízlivě řekl: „Chytili jsme toho pravého, marshale! O tom není pochyb. Tento muž byl na jižní pastvině Haskellova ranče. A uštval svého koně, když prchal.“

Duke Bradley zavrtěl hlavou. „Přesto jste se zmýlili,“ přidušeně odvětil a kývl na mrtvého, kterého přivezl. „Dopadl jsem toho chlápka u Indian Rock, před dvěma hodinami. Střílel na mě, ale já jsem ho dostal. Ještě žil a řekl mi, že to byl on, kdo zastřelil oba kovboje. Chtěl Haskellovi muže odvést od stáda. To, že mluvil pravdu, mi později potvrdil Rawlins, který vás hledal. Asi se tu ještě neobjevil, co?“