V pasti

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Lauren Tarshisová

V pasti – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

I SURVIVED THE HINDENBURG DISASTER, 1937 by Lauren Tarshis.

Text Copyright © 2016 by Lauren Tarshis

Copyright © 2018 by Dreyfuss Tarshis Media, Inc.

by arrangement with the Proprietor. All rights reserved.

Illustrations © Scott Dawson, 2025

Translation © Eva Kadlecová Pourová, 2025

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2025

ISBN tištěné verze 978-80-264-5664-3

ISBN e-knihy 978-80-264-5667-4 (1. zveřejnění, 2025) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-5668-1 (1. zveřejnění, 2025) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-264-5666-7 (1. zveřejnění, 2025) (ePDF)

Pro Nancy Mercado s vdĚČností a láskou

Kapitola 1

Čtvrtek 6. května 1937

19:25, Lakehurst, New Jersey

Za pouhých pár vteřin Hindenburg vybuchne. Největší létající stroj, jaký byl kdy sestrojen, se ocitne v plamenech. Zřítí se k zemi a zbude z něj hromada zohýbaného plechu a doutnajícího popela.

Jen o několik minut dříve stál v obrovském okně této vzducholodi jedenáctiletý Hugo Ballard. Hindenburg měl za sebou třídenní let přes Atlantik a právě se chystal přistát.

Pak ale došlo k masivnímu výbuchu.

Bum!

Dole na zemi postávaly stovky lidí, kteří se sešli, aby mohli přistání pozorovat. Ti nyní zděšeně sledovali, jak se tato úžasná vzducholoď mění v obrovskou ohnivou kouli.

A Hugo uvězněný uvnitř zmrzačeného stroje bojoval o život.

Síla mohutné exploze jím mrštila dozadu, takže skončil se strašlivým zaduněním na zemi. Na něj vzápětí popadali další zoufalí cestující, jejichž těla Huga téměř rozdrtila.

Čísi těžká bota ho kopla do tváře. Kdosi mu vrazil loktem do oka. Do krku mu někdo tlačil kolenem tak silně, že nemohl dýchat.

Nakonec se dokázal vyprostit, ale plameny se mezitím rozšířily všude okolo. Do nosu Hugovi pronikl jedovatý černý kouř, který mu vzápětí zaplnil i hrdlo. Oči ho pálily, vytryskly mu slzy. Vzápětí se na něj snesla sprška do ruda rozžhavených kapek tavícího se kovu, propálila mu oblečení a se zasyčením se mu přilepila na kůži.

Avšak Hugo bolest téměř nevnímal. V hlavě měl jediné – musí najít své rodiče a sestřičku Gertie. Volal je, ale jeho slova zadusil všechen ten strašlivý hluk okolo: nářek plný hrůzy a bolesti, zvuk tříštícího se skla, praskání a hučení plamenů. Lidé rozbíjeli okna, aby vyskočili ven, a zatímco padali, jejich vyděšený křik se nesl ohnivě rudou oblohou.

Hugo si po rozpálené podlaze razil cestu pryč. Lapal po dechu. Dlaně i kolena měl plná puchýřů.

Cítil, jak vzducholoď padá… padá… padá… A věděl, že se v nejbližší vteřině roztříští o zem.

Hindenburg byl odsouzen k záhubě.

A zdálo se, že spolu s ním zemře i Hugo.

Kapitola 2

O tŘi dny dŘíve

PondĚlí 3. května, 19:00, Letiště Frankfurt nad Mohanem, NĚmecko

Hugo svíral svou čtyřletou sestřičku Gertie pevně v náručí. Zatím stáli v čekárně na letišti, ale už za hodinu poletí na palubě vzducholodi Hindenburg do Ameriky. Teď jen musejí nechat ty nevraživě se tvářící německé strážníky, aby jim prohlédli zavazadla.

„Zákaz nošení sirek a zapalovačů na palubu Hindenburgu!“ vyštěkl jeden z vojáků anglicky i německy.

Vojáci mluvili takovým tónem, že každé slovo znělo jako nadávka.

„Proč řeší zrovna sirky?“ zeptala se maminka nervózně.

Maminka rozhodně nebyla z těch, které něco jen tak rozhodí – klidně by z kuchyně dokázala vyhnat jedovatého hada, jako by to byla neškodná beruška. Jenže nikdo z jejich rodiny ještě nikdy neletěl. A představa, že se vznesou do oblak, do výšky víc než sto osmdesát metrů, a pak se vydají přes Atlantik, jí prostě na klidu nepřidávala.

Tatínek ji poplácal po paži. „To proto, že Hindenburg je poháněný vodíkem. A ten je vysoce hořlavý.“

„Tak to mi snad ani neříkej,“ prohlásila maminka a ve tváři se jí objevily ještě větší obavy.

Tatínek ji objal okolo ramen a přitáhl si ji k sobě.

„Ničeho se neboj,“ uklidňoval ji. „Co se bezpečnosti týče, mají německé zepelíny skvělou reputaci. Nemám pravdu, Hugo?“

Střelil po Hugovi pohledem, který říkal: Potřeboval bych od tebe trochu pomoct.

„To je pravda, mami,“ přizvukoval Hugo. O Hindenburgu a jeho sesterské vzducholodi Graf Zeppelin si zjistil všechny dostupné informace. Teď se pokoušel vybavit si to nejzajímavější, co se dočetl.

„V minulém roce Hindenburg absolvoval třicet čtyři letů přes Atlantik,“ vysvětloval Hugo zasvěceným tónem. „A Graf Zeppelin už má na kontě víc než jeden milion šest set tisíc kilometrů bez jediného problému. Vážně, mami. Hindenburg je ten nejbezpečnější dopravní prostředek.“

Zdálo se, že Hugova slova maminku přece jen trochu rozveselila.

„Tak dobře,“ přikývla. „Ale i tak bych radši plula na nějaké pěkné velké lodi.“

„Třeba na Titaniku?“ povytáhl tatínek tázavě obočí.

Samozřejmě, kdo by neznal tenhle slavný zaoceánský parník, který před pětadvaceti lety narazil do ledovce a potopil se…

Maminka se sice zamračila, ale tatínek měl pravdu. V průběhu let si nehody lodí vyžádaly tisíce lidských životů. Oproti tomu, na německé dopravní vzducholodi nezemřel jediný člověk.

Nutno ovšem přiznat, že na vojenských vzducholodích přeci jen k několika nehodám došlo – některé stroje vybuchly, jiné se zřítily. Tou vůbec nejděsivější tragédií pak byla nehoda vzducholodi amerického námořnictva, k níž došlo před pouhými pár lety. Akron se tehdy zrovna nacházel poblíž pobřeží u New Jersey, když se přihnala bouřka. Vzducholoď se zřítila do oceánu a více než sedmdesát mužů tehdy přišlo o život.

Avšak německé vzducholodě, nazývané zepelíny, byly jiné. Prosluly svou bezpečností a němečtí piloti patřili ke světové špičce. Hugo si ohledně Hindenburgu nedělal sebemenší starosti.

Stejně jako obvykle se však strachoval o svou sestřičku.

Gertie se toho dne necítila úplně dobře. A teď navíc plakala kvůli jejich pejskovi jménem Panya. Vyšlo totiž najevo, že psi se na Hindenburgu nesmějí přepravovat v prostoru pro cestující. Před několika minutami za nimi přišel jeden ze členů posádky, aby jejich malého voříška odvedl, a Panya měl celý let strávit v nákladním prostoru.

Hugo nedokázal říct, kdo z těch dvou kvílí hlasitěji, když muž Panyu odnášel – jestli pes, nebo Gertie.

Gertie se na Huga zadívala.

„Stýská se mi po Panye,“ zakňourala a rtíky se jí přitom zachvěly.

„Mám nápad,“ prohlásil Hugo a jemně Gertie zatahal za jeden z jejích kudrnatých culíků. „Co kdybychom si šli tu vzducholoď prohlídnout?“

Pokud existovalo něco, co by Gertie pomohlo zahnat myšlenky na Panyu, pak to byl jednoznačně Hindenburg.

Kapitola 3

Hugův plán zafungoval.

Ale Gertie v ní viděla něco jiného.

„Ugo, ta vypadá úplně jako obří klobása!“

Hugo se zasmál. Musel uznat, že na tom něco je.

„Jako balón,“ zaradovala se Gertie.