Na vytvoření tohoto díla poskytla autorovi tvůrčí stipendium Nadace Český literární fond.

Jindřich Vacek

Naděje jménem Jeruzalém

© Jindřich Vacek, 2025

Cover illustration © Ludmila Vendlová, 2025

ISBN 978-80-284-0937-1

1

Jmenoval se Arnold Prager, ale rodina a přátelé mu říkali Ari a u kolegů si vysloužil přezdívku Světák. Dlouho nevěděl, že „ari“ znamená ve svatém jazyce lva, a pokud jde o toho Světáka, nebylo tím nikterak myšleno, že by vysedával v šantánech nebo se sobě vlastním šarmem konverzoval na recepcích, i když ani to mu nebylo cizí. K smrti rád poznával různé světy a dychtivě se do nich nořil; ať našlapoval mezi oharky na spáleništi albánské Shkodry nebo v kodrcajícím vagonu popíjel čaj s ruskými činovníky, ať v kleku naslouchal sútrám v japonském klášteře nebo ve svitu karbidové lampy fáral do rtuťového dolu ve španělském Almadenu, vždy byl sebou samým.

V ten podvečer se zvolna ubíral Ferdinandovou třídou. Nechtěl vzbudit podezření rychlým krokem, a tak se jen loudal. Do odjezdu vlaku zbývaly ještě dvě hodiny. Jak rád by se posadil v kavárně Mánes, začetl se do dnešních novin a pohledem občas zabloudil k řece, plynoucí za oknem… Ale to si nemohl dovolit. Falešné doklady mu tam nebyly nic platné, beztak by ho hned poznali. Nemohl si dovolit zajít do hostince U Brejšků ve Spálené ulici, kam docházíval ještě jako lokálkář Prager Tagblattu a s ostatními novináři si vyměňoval zprávy, protože by tam na něho dotírali otázkami a zbytečně ho zdržovali. Totéž platilo i o kavárně Kandelábr, kde brzy po ránu popíjel čaj s rumem se Zuřivým reportérem, jak se přezdívalo Egonu Erwinu Kischovi. Šťastlivec, ten už byl za mořem. Ari doufal, že se vše podaří a že už za pár týdnů, nanejvýš za několik málo měsíců bude stát u Zdi nářků v Jeruzalémě. Ne že by byl tak pobožný, vždyť už jeho otec v mládí nebral náboženství vážně, ale protože věděl, že pokud se jejich plán vydaří, bude to zázrak.

Z myšlenek ho vytrhl čísi hlas za jeho zády. „Počkejte přece, nepospíchejte tolik,“ houkl za ním neznámý po německu. Ari si mimoděk přitiskl aktovku blíže k tělu. V životě se mu podařil nejeden husarský kousek, ale oněch tři sta paraguayských víz pro židovské uprchlíky, která nesl v tašce, bylo nepochybně jeho největším úspěchem.

Otočil se a vzápětí si oddechl. Mužem za jeho zády nebyl nikdo jiný než Egon Blum, starý známý, s nímž se dělil o místnost i novinky v redakci Tagblattu.

„Kampak máte namířeno, pane Pragere?“ začal hned vyzvídat.

Ari přelétl neklidným pohledem okolí. Nebylo mu po chuti, že ho bývalý kolega oslovil pravým jménem. Doklady v jeho náprsní kapse zněly na docela jiné jméno.

Nebylo nijak snadné je získat. Jako reportér poznal nejednoho příslušníka galérky, a tak se znal i s Mayerem, který se před příchodem Němců živil padělatelstvím a teď se na stará kolena z nouze stal poctivcem. Když se Ari dozvěděl, co ho čeká, neprodleně Mayera vyhledal a přednesl mu svou prosbu. Ale se zlou se potázal, Mayer nejevil sebemenší chuť vrátit se ke starému řemeslu. Vymlouval se na nebezpečí, jež mu hrozilo ze strany protektorátních úřadů, ostatně i tak se prý obával, že ho za přečiny minulých let čeká koncentrák. Obýval nevábný krcálek v pavlačovém domě na Žižkově, a když v kuchyni, která mu zároveň sloužila jako ložnice, s Arim rozmlouval, neustále zalétal pohledem oknem na pavlač, jako by se bál, že je někdo poslouchá. Handrkovali se dlouho, ale nakonec se dal Mayer obměkčit a uvolil se, že za tučnou provizi falešné doklady obstará. Ari mu zaplatil předem, ale když ve smluvený den zaklepal na dveře jeho bytu, odpovědi se nedočkal. Zkusil kliku. Zamčeno. Strnul. Že by Mayera opravdu odvedlo gestapo? Dole na dvoře zaslechl kroky. Okamžik váhal, jak se má zachovat, ale potom se opatrně naklonil přes zábradlí pavlače. Přes dvůr šla starší žena s koštětem, dost možná domovnice. Vzápětí Arimu zmizela z očí. Zřejmě vešla do domu.

Ari opatrně sestoupil ze schodů a průjezdem vyšel na ulici. Co se stane, jestliže u Mayera našli jeho padělané doklady, radši nechtěl ani domyslet. Přesto se o den později do žižkovského domu vydal znovu, tentokrát brzy ráno, ale ani teď neměl štěstí. Na dveře klepal marně, a když oknem nahlédl do světnice, postel byla prázdná. Dole pod schody potkal starší ženu, která den předtím přecházela přes dvůr. Doufal, že mu nebude věnovat pozornost, ale ona se před něho postavila a chtěla vědět: „Hledají někoho?“ Napohled velice jednoduchá žena hrubých rysů. Mohla to být konfidentka? Ari jen potřásl hlavou, cosi zamumlal a zamířil k průjezdu a z něj na ulici. Dokud si od něj nevyžádala legitimaci policie, světlá kštice a árijsky modré oči mu byly mnohem jistější zárukou než sebelépe padělaný doklad.

Nakonec se Mayera dočkal. Ten se ani neomlouval, prostě jen Arimu oznámil, že musel na tři dny odjet k sestře – proč, to neřekl. Ano, doklady pro Ariho měl, ale bylo s nimi víc výdajů, nežli počítal, a tak si řekl o doplatek. Ari ulehčeně vysázel na stůl požadovanou částku a převzal padělky. Nadhodil, že se už obával, že Mayer skutečně skončil v německém koncentráku. Ten zase rychle zalétl pohledem k oknu a pak vydechl: „Nemalujou čerta na zeď, pane redaktor.“

Na dvoře zase potkal tu ženu. Podivné, že se tu pořád ochomýtá, jako by neměla nic na práci, pomyslel si. Zabodla do něho pohled svých pichlavých očí. Tentokrát neřekla nic. Copak by asi dělala, kdyby věděla, že nájemníka z prvního poschodí navštěvuje Žid? Udala by je?

Teď se tedy Ari zastavil na chodníku na Ferdinandově třídě, v kapse legitimaci na jméno Karol Smola, a Blum na něho volal jako na Pragera.

„Ale kampak bych… Mám schůzku se známým,“ odpověděl vyhýbavě na otázku bývalého kolegy.

„Špatně se nám daří, co?“ pokračoval Blum pořád po německu. Kolemjdoucí, když slyšeli němčinu, mimoděk odvraceli pohled a zrychlovali krok – Ariho vzhled lhal Germána a ani Blumovy rysy neprozrazovaly Žida. Nikdo se nechtěl zaplést s národními hosty.

„Co teď vlastně děláte? Čím se živíte?“ vyzvídal Blum a Ari zaváhal, jestli se má zmínit o dílničce, kam denně docházel. Ostatně proč ne? Před chvílí zavolal šéfovi, že onemocněl, takže se po něm zítra nebude nikdo shánět. A tou dobou už bude v Bratislavě.

„No, jsem rád, že jsem vás potkal,“ uzavřel Blum. „Nebýt té náhody, ani bych nevěděl, co s vámi je…“ A už na odchodu si povzdechl: „Ale že to bejvalo v Tagblattu hezký…“

2

Uplynuly tři měsíce. Na rumunskou Konstancu se už snesla noc, jen ze vzdálených oken se linula slabá záře a v přístavu se proti potemnělé obloze rýsovaly siluety jeřábů. Bulvár Královny Alžběty byl téměř liduprázdný, jen po navigaci směřovali k budově tyčící se na nevelkém útesu nad mořem dva muži. Statný, sotva třicetiletý mladík s bujnou kšticí byl Leo Hirsch, už ve svém věku velmi slibný architekt, který vedle svého povolání vedl rumunskou pobočku organizace Bonej Cijon, Budovatelé Sionu, se sídlem v Bukurešti. Leo úřadoval pro sionistickou organizaci z pracovny ve svém bytě, přesněji řečeno z pracovního kouta v prostorném salonu svého bytu. Tam se na velkém, bytelném psacím stole přehraboval v písemnostech Bonej Cijon a tam také přijímal telefonáty související s činností organizace.

V akci, kterou zahájil v Praze Ari Prager, mu připadla stěžejní úloha. Pro oněch tři sta židovských vystěhovalců, jimž Ari obstaral paraguayská víza, měl totiž koupit loď, která by je dovezla přes moře do Palestiny. Úkol to nebyl nikterak lehký, protože po lodích byla značná sháňka, zatímco nabídka za poptávkou značně zaostávala. Leo Hirsch telefonoval stoupencům Bonej Cijon i dalším známým do všech možných přístavních měst, ale situace se zdála být beznadějná. Nakonec mu však štěstí přálo. Jeden ze členů sionistické organizace se náhodou dozvěděl, že v Brăile kotví parník Cornelia, který se jeho bulharský majitel Petar Popov chystá prodat. Leo Hirsch se s Popovem neprodleně spojil a zahájil úspěšná jednání, která vyústila v tuto pozdní večerní schůzku, na níž měla být podepsána smlouva a zároveň složena první splátka za loď ve výši deseti tisíc amerických dolarů.

Zmíněnou částku nesl druhý z obou mužů. Byl o poznání starší nežli Leo; vyznačoval se štíhlou postavou a ostře řezanými rysy obličeje. Jmenoval se Richard Stein a do Konstance přicestoval z Bratislavy, kde vedl slovenskou pobočku Bonej Cijon. Byl to nesmírně činorodý muž a měl slušné životní zkušenosti. Jako rakouský voják padl v první světové válce do ruského zajetí, a jakmile to bylo možné, vstoupil do československých legií v Rusku, kde se mimo jiné přátelil s pražským souvěrcem Františkem Langerem. Richard Stein se v řadách legií několikrát vyznamenal. Tak už před bitvou u Zborova pronikl spolu s dalšími za tmy do spleti ostnatých drátů, aby přivedl „jazyka“, jak se říkalo zajatcům, od nichž měly být získány informace. Díky dokonalé znalosti jejich řeči ošálil maďarské vojáky, kteří se z rakouských pozic vydali na výzvědy, a s pomocí dalších spolubojovníků přivedl ke své rotě dva maďarské zajatce. Vyznamenal se také v Pavlovsku, kde se rudoarmějci – převážně Němci a Maďaři – chystali Čechoslováky odzbrojit a na místě zastřelit každého, kdo by se jejich rozkazům protivil. Richard Stein byl mezi prvními, kdo vzali útokem továrnu, v níž si rudoarmějci zřídili svou baštu. Nechyběl ani mezi oněmi legionáři, kteří směle čelili generálu Štefánikovi, když důsledně požadoval zrušení vojenských výborů. Tomuto muži tedy připadl úkol dopravit do Rumunska první částku peněz, z nichž jednu polovinu měla poskytnout slovenská pobočka Bonej Cijon a druhou její centrála v Lisabonu. Druhá splátka, ve výši pěti tisíc dolarů, měla být složena, jakmile budou na lodi provedeny některé nezbytné úpravy, a ta třetí, ve výši patnácti tisíc, po nalodění vystěhovalců v Bratislavě.

Budova, k níž oba muži mířili, vystupovala ze tmy čím dál zřetelněji a Leo, který v sobě nezapřel architekta, bezděky obdivoval její detaily. Měl před sebou snově zdobenou secesní stavbu, na níž vynikala vyšší část, ve všech svých čtyřech nárožích vymezená výraznými pylony. Vstupní partii doplňovala přízemní arkáda, na jejíž ploché střeše bylo vidět terasu. Nad ní dominovalo průčelí veliké okno ve tvaru mušle. Bylo to slavné konstancké kasino, které tu vyrostlo před třiceti lety na místě dřevěné stavby nazývané cazina, sloužící k pořádání divadelních představení, bálů i jako místo pro odpočinek turistů. Cazina padla za oběť bouři, a tak se začalo hledat řešení, jak ji nahradit. Ve hře byly celkem tři návrhy: podle jednoho se měla na útesu postavit replika italského kostela, podle druhého rumunský venkovský dům a podle třetího kasino. Poslední návrh zvítězil.

Z oken kasina se linula namodralá záře a v ní bylo už poměrně dobře vidět nejbližší okolí budovy. Na prostranství před ní stáli dva muži a temperamentní rumunštinou se o čemsi dohadovali, přičemž nešetřili rozmáchlými gesty paží. Richard Stein si mimoděk přitáhl brašnu s penězi blíž k tělu a Leo potlačil nutkání ohlédnout se – nechtěl zbytečně upoutávat pozornost. Přímo před vchodem do kasina postával osamělý muž a prováděl jakési drobné, ale o to horečnější pohyby. Když se Leo s Richardem přiblížili na pár kroků, poznali, že neznámý se chvatně probírá svou náprsní taškou, jako kdyby hledal ztracenou bankovku či šek. Oba činovníci Bonej Cijon vešli do budovy. Lea rázem upoutalo bohatě zdobené trojramenné schodiště; mezi jeho výstupními rameny předstupoval do prostoru mělký balkon, vymezený útlými sloupy. Hlavní podesta měla kazetový strop a nad schodištěm visel rozměrný stupňovitý lustr, tvořený různě velkými kovovými obručemi a mnoha stínidly a ověsky z bílého skla. Přestože je čekalo tak důležité jednání, Leo, tělem i duší architekt, si nemohl těchto podrobností nevšimnout.

Sotva udělali pár kroků, třeskl venku výstřel. Leo se otočil a uviděl, že muž, který se předtím tak horečně probíral svou náprsní taškou, leží na zemi a vedle něho, pokud se to dalo v tom šeru rozpoznat, jakýsi menší předmět. Leo udělal krok k východu, protože instinkt mu velel, aby tomu venku pomohl, ale zkušenější Richard ho zadržel. Nemělo smysl upoutávat na sebe pozornost úřadů, nemělo smysl upozorňovat na to, že sem Židé přišli koupit loď. Když Richard překonal Leův lehký odpor, zamířil s ním do restaurace, kde se měla schůzka s Popovem odbýt. Tam se jich ujal zřízenec ve fraku a s motýlkem a zavedl je ke stolu pro čtyři u jedné ze stěn, nad nímž viselo na zdi rozměrné zrcadlo. Přišli o něco dříve, a tak se nedivili, že tu Petar Popov ještě není. Hned k nim přispěchal číšník, odstranil ze stolu cedulku s nápisem RÉSERVÉ a zeptal se pánů, co si budou přát k pití. Leo měl velikou chuť na skvělý cotnari, ale protože chtěl mít při jednání jasnou hlavu, objednal si vídeňskou kávu a Richard Stein následoval jeho příkladu. Zatímco čekali, v jednu chvíli se sem odkudsi donesl hluk, snad z kasina, a Leo si pomyslel, jak je to absurdní, že o osudech stovek lidských životů se bude rozhodovat jen pár metrů od stolu s ruletou.

Chviličku seděli mlčky, potom promluvil Richard. Vyslovil to, co ho tížilo ze všeho nejvíc: „Snad to Kálmán a Ari v Bratislavě zvládnou.“

Během jeho nepřítomnosti ve slovenském sídle Bonej Cijon ho zastupoval jistý Kálmán Németh, muž středního věku, jemuž během svého pobytu v Bratislavě vypomáhal Ari Prager. Kálmán Németh byl rodák ze Slovenska, ale se slovenštinou bojoval hůř než Ari. Tomu se zúročila léta, která na Slovensku v mládí prožil s rodiči, a místním jazykem mluvil téměř dokonale. Přesto kdykoliv zvedal sluchátko telefonu nebo přijímal návštěvníka, trnul, že jeho řeč prozradí, že není oním Karolem Smolou, na jehož jméno zněly padělané doklady. A právě tak se polekal pokaždé, když se otevřely dveře, bál se totiž, že si pro něj přišla policie, která jeho inkognito prohlédla. Ari a Kálmán spolu mluvili německy, přičemž Kálmán Németh do své řeči mimoděk vkládal jidiš výrazy.

Bylo proč se o oba spolupracovníky obávat. Jednoduchý výpočet prokázal, že nepříliš majetní členové Bonej Cijon nedají dohromady částku dostatečně vysokou na to, aby zaplatila všechny výlohy spojené s cestou. Se souhlasem Lisabonu proto Richard Stein a Ari rozhodli, že na loď přiberou sto platících pasažérů, jejichž peníze měly zaplnit mezeru v rozpočtu. To však nebylo právě nejjednodušší. Tihle platící pasažéři mnohdy nebyli nejmladší a jejich představy o pohodlí na lodi byly značně vzdálené skutečnosti. Ostatně zprávy o lodi plující do Palestiny se rozšířily mnohem rychleji, nežli si vedoucí Bonej Cijon přáli.

Hlásili se nejrůznější lidé. Tak tady byl Erich Danziger, nemluvný, nevzhledný šedesátník, který byl celý jaksi hranatý a kterému krátce střižené šedivé vlasy nijak nepřidávaly na kráse. Už pěkných pár měsíců před cestou mu stát odebral krámek, který mu skýtal obživu, a on se jako starý mládenec tísnil v bytě o jedné světnici a malé kuchyňce, kam mu spíš ze zvyku, než že by za to dostala zaplaceno, chodívala poklízet stará paní Ester Blumová. Danziger se měl na pozoru, aby jí prozradil, že se chystá na cestu do Palestiny, aby na něho nenaléhala, že chce odjet taky, ale ona se to přesto jaksi dozvěděla nebo – kdo ví – jí to napověděl její ženský instinkt. A tak jednoho dne došlo k srdceryvné scéně, kdy ho hospodyně skoro na kolenou prosila, aby ji vzal s sebou. „Přece byste mě tady, pane Danzigere, nenechal, po všech těch letech, co jsem se o vás starala…“

„Však jste za to dostala dobře zaplaceno,“ zavrčel mrzutě Danziger.

„Ale ta léta, co jsem u vás byla…,“ namítala zoufale paní Blumová.

„Nemám k vám žádné povinnosti, nejste moje příbuzná,“ odsekl její chlebodárce.

„Ale pane Danzigere, co by vás to stálo, vzít mě s sebou?“

„Co by mě to stálo?“ opáčil nevlídně Danziger. „Pět set dolarů, víme? Pět set dolarů stojí cesta každého na té lodi.“

Ta odpověď vyrazila ženě dech. Danziger využil jejího mlčení a bezohledně pokračoval. „Myslíte, že ty peníze mám? Že si je tisknu, nebo co?“ osopil se na ni.

„Ale pane Danzigere…,“ pokusila se ještě jednou poprosit, ale on její slova rázně uťal.

„Už jsem řek!“ prohlásil a tím byla veškerá diskuse o cestě Ester Blumové do Palestiny jednou provždy ukončena.

Zcela jinak se v podobné situaci zachoval Rudolf Rauch. Na rozdíl od Ericha Danzigera se netísnil v malém krcálku, ale díky úplatkům si udržel prostorný čtyřpokojový byt, kde na stěnách visely věnce, osvědčení o získaných cenách a jeho portréty v různých rolích. Rudolf Rauch byl totiž slavný herec a miláček publika. Ve svém bytě bydlel sám, často k němu ale docházela mladičká Charlota Blumenfeldová, která se z anonymní obdivovatelky postupem času stala Mistrovou hýčkanou milenkou. Rudolf Rauch se cestou do Palestiny nikterak netajil, alespoň před ní ne. Když viděla, že si podle všeho balí zavazadlo s předměty, s nimiž se nechtěl rozloučit, zeptala se ho přímo: „Chystáš se někam, Rudko?“

A on právě tak upřímně odpověděl: „Ano, chystám se do Palestiny.“

„Do Palestiny?“ užasla nejprve, aniž si stačila položit otázku, co bude po jeho odjezdu s ní. „Jak se tam za dnešních poměrů chceš dostat?“

„Na lodi,“ zněla odpověď.

„Na lodi?“

„Jeden známý z Bonej Cijon mě upozornil, že jejich organizace chystá parník, který dopraví několik set Židů z Bratislavy do Palestiny. Poplují hlavně jejich členové, ale berou i platící cestující,“ řekl Rudolf.

Teprve teď ji napadlo, co si počne ona, jakmile Rudolf odcestuje. „A… A já?“ zeptala se trochu nesouvisle, ale Rudolf jí porozuměl.

„Ty samozřejmě popluješ se mnou, Šárlí,“ řekl, a aby ji upokojil, vzal ji do náručí. Vzhlédla k němu. Za jeho zády na ni pohlížel z rámu černobílý Hamlet, jak ho Rauch ztvárnil.

„A doklady?“ starala se dál.

„Ty vyřídí oni.“

Do očí jí vstoupily slzy. „A kolik to bude stát?“ napadlo ji.

„Pakatel,“ ujistil ji její milenec, „s tím si nedělej starosti, o to se postarám já.“

Vděčně se na něj podívala. Její Rudolf byl ten nejúžasnější člověk na světě. Přivinula se k němu a ze stěny na ně shlížela sádrová hlava satyra.

—

„Snad to Kálmán a Ari v Bratislavě zvládnou,“ řekl tedy Richard Stein a Leo Hirsch povzbudivě přikývl. Mluvili spolu francouzsky, oficiálním jazykem plavby po Dunaji. Pro Lea jako Rumuna byla francouzština prvním cizím jazykem a Richard se ji naučil na gymnáziu a zdokonalil se v ní v době studií na právnické fakultě. Na okamžik se odmlčeli. Mezitím jim číšník přinesl objednanou kávu. Leo se chystal prolomit mlčení, když tu si všiml elegantně ustrojeného muže středního věku, který kráčel k jejich stolu. Petar Popov.

„Bonsoir, messieurs,“ pozdravil je rovněž francouzsky. Leo a Richard povstali, aby příchozího přivítali.

„Pánové, nesu připravenou smlouvu,“ řekl Popov, když se posadil. „Dal jsem ji vypracovat ve francouzštině, jak jste si přáli,“ dodal a hned vyndal z tašky štos listin a rozložil je po stole. Richard Stein jako právník si je přitáhl k sobě a začal text smlouvy pročítat.

„Mám Cornelii velice rád,“ svěřil se Popov Leovi polohlasem, aby nerušil Richarda při čtení smlouvy. „Nikdy bych ji neprodal nebýt toho, že odcházím do Argentiny. V dnešní Evropě se nedá žít, tak se tam odstěhuji za bratrem.“

Lea maně napadlo, že nevěděl, že v Argentině žijí také nějací Bulhaři, ale nahlas neřekl nic.

„Musím ovšem říct, že obdivuji vaši odvahu,“ pokračoval Popov. „Chcete se na Cornelii dostat do Palestiny… Vždyť je to říční parník, na moři nikdy nebyl!“

„Toho jsme si vědomi,“ ujistil ho Leo.

„Na lodi budete muset provést nějaké úpravy, ale o tom jsme už mluvili,“ řekl Bulhar.

„Ano, o tom jsme už mluvili,“ přikývl Leo. „Bude třeba přidělat několik kabin, sociální zařízení a upravit podpalubí jako dvě oddělené ložnice. Na lodi přece jenom bude čtyři sta lidí.“

„Čtyři sta?“ zhrozil se Popov. „Na tolik pasažérů Cornelia není stavěná. Tolik jich neunese.“

„Musí,“ zareagoval stručně Leo.

„Možná se nepotopíte,“ připustil jeho protějšek, „ale potíže budete mít i tak. Především bude třeba zachovávat rovnováhu. Kdyby se kupříkladu většina cestujících nahrnula na jednu stranu paluby, aby se pokochala budapešťským parlamentem, převrátíte se.“

„Ano,“ připustil Leo, „ale to by se stalo, i kdyby počet cestujících byl jen poloviční.“

„A potom,“ pokračoval Popov, „tak zatížená loď bude mít hluboký ponor. To vám také příliš nepomůže.“

„Zvládneme to,“ ujistil ho Leo Hirsch.

„Nebojí se vaši lidé plout na tak vratkém parníku po moři?“ zeptal se nevěřícně Bulhar.

„Nebojí,“ řekl Leo. „Oni to totiž nevědí.“

„Co nevědí?“ nechápal Popov.

„Nevědí, že na Cornelii poplujeme po moři. Řekli jsme jim, že v Sulině bude čekat velký námořní parník.“

„Vy jste jim… lhali?“ hlesl Popov.

„To byla jediná možnost, jak je přimět, aby na Cornelii nastoupili,“ řekl Leo.

„Ale to nebezpečí…,“ namítl jeho protějšek.

„Kdyby zůstali na Slovensku, nejspíš by jim hrozilo nebezpečí mnohem větší,“ prohlásil Leo.

„Myslíte?“ protáhl skepticky Popov.

Mezitím Richard Stein dočetl smlouvu. „V pořádku,“ řekl. „Můžeme to podepsat.“

„Ano, ale… Ještě než podepíšeme, měl bych vás na něco upozornit,“ mírnil jeho nadšení Popov.

„A to na…?“ zpozorněl Leo.

„Jak víte,“ začal vysvětlovat Popov, „Cornelia pluje pod bulharskou vlajkou, ale registrována je v italské Neapoli. A tam těžko vyřídíme změnu majitele.“

„Jak to tedy chcete vyřešit?“ zeptal se věcně Richard Stein.

Bulhar pokrčil rameny. „To si budete muset vyřešit vy,“ řekl.

Richard a Leo si vyměnili pohledy.

„Chcete to tedy podepsat?“ zaváhal Popov.

„Samozřejmě,“ prohlásil Richard Stein a sáhl po plnicím peru, které mu Popov podával.

„Hned po podpisu musíte složit první splátku, deset tisíc dolarů,“ upozornil ho ještě dosavadní majitel parníku.

„Pánové si objednají?“ zeptal se v tu chvíli vrchní číšník, jenž téměř nepozorovaně přistoupil k jejich stolu. Richard rychle vrátil do své tašky tlustou obálku s penězi, kterou z ní už napůl vyndal.

„Jistě,“ prohlásil Leo a vrchní mu podal jeden z jídelních lístků, s nimiž k jejich stolu přišel.

„Tahle večeře půjde na účet Bonej Cijon,“ prohlásil Richard, když Popovovi podal obálku s penězi.

„Nikoliv,“ opravil ho Bulhar, „na tuhle večeři si vás dovoluji pozvat já.“ A po těch slovech začal spěšně přepočítávat bankovky. Richard a Leo se chopili jídelních lístků a začali si vybírat, vtom je však vyrušil Popov.

„Dovolte mi, abych vám někoho představil,“ řekl.

Oba sionisté vzhlédli. U jejich stolu stanul štíhlý, ne už příliš mladý člověk vysoké postavy, z jehož každého pohybu vyzařovala sebejistota. Na sobě měl uniformu, která Leovi nic neříkala, ale Richard jako starý legionář v ní rázem poznal uniformu carského důstojníka. Muž se usmíval.

„To je kapitán Konstantin Smirnov, svěřil jsem mu Cornelii,“ představil ho Bulhar. „Doufám, pánové, že budete s mou volbou souhlasit.“ Ani slůvkem se nezmínil o tom, jak velké štěstí měl, když našel tohohle ruského emigranta a přesvědčil ho, aby se ujal velení na Cornelii. S tak riskantním podnikem, jako bylo dopravení židovských vystěhovalců do Zaslíbené země, totiž nechtěl mít nikdo nic společného. Britové, pod jejichž správou se tehdy Palestina nacházela, v obavě, aby si nepohněvali tamní Araby, drasticky omezili židovské přistěhovalectví a každému, kdo by se přes zákaz pokusil do země Židy dovézt, hrozilo vězení.

„Pořád lepší britské vězení než to bolševické,“ prohlásil Smirnov, když ho Popov na hrozící nebezpečí upozornil.

„Máme ve vás i v kapitána Smirnova plnou důvěru,“ schválil Bulharovu volbu Richard Stein.

„Pokud budete souhlasit, pánové,“ pokračoval Popov, „kapitán by se svého úkolu ujal hned. Bude třeba, aby někdo dohlížel na průběh prací na lodi.“

Richard Stein a s ním i Leo Hirsch Bulharovu volbu opět odsouhlasili a Richard Rusovi pokynul, aby si k nim přisedl.

V tu chvíli k jejich stolu přistoupil vrchní, následován dvěma muži v civilu, jejichž oblečení v restauraci kasina působilo zcela nepřiměřeně. „Když dovolíte, pánové, tady…,“ začal poněkud neobratně.

„Komisař Cristian Popescu,“ nečekal, až domluví, a představil se starší z obou mužů v civilu, nepříliš vysoký, ale o to podsaditější chlap s bezohledným výrazem tváře. V ruce držel policejní odznak. „Vyšetřujeme sebevraždu toho muže před kasinem,“ pokračoval. „Položím vám několik otázek. Jak říkal pan vrchní, přišli jste sem někdy v době, kdy se to stalo.“ Mluvil nepříliš jistou francouzštinou, personál restaurace ho zřejmě upozornil, že ti čtyři jsou cizinci.

„Je mi líto, pane,“ řekl Petar Popov, „ale já jsem přišel, až když dole už byla policie.“

„Vaše jméno, pane,“ houkl Popescu.

„Petar Popov, jsem bulharský státní příslušník,“ odpověděl Popov.

„Vaše doklady,“ přikázal mu policista. Bulhar se podrobil a podal mu svůj pas. Policista ho rozevřel, podíval se na fotografii v pasu, potom na Popova, zběžně pas prolistoval a potom se zeptal: „Účel vašeho pobytu v Rumunsku?“

„Jsem rejdař,“ odpověděl Popov. „Vlastním loď, která kotví v přístavu Brăila.“

O prodeji se slovem nezmínil. Richard Stein i Leo si v duchu oddechli. To by ještě chybělo, aby se o prodej parníku Židům začala zajímat policie.

Popescu vrátil Popovovi pas a potom se obrátil na Richarda a Lea. „A vy?“ zeptal se. „Podle zdejšího personálu jste sem přišli jen okamžik po tom, co padl výstřel.“

Oba sionisté na něho vyčkávavě hleděli.

„Vaše doklady,“ houkl komisař. Richard mu podal svůj pas a Leo mu podával občanskou legitimaci, ale té Popescu nevěnoval sebemenší pozornost.

„Vy jste Slovák,“ konstatoval. „Richard Stein…“ Opět porovnal fotografii v dokladu s Richardovou podobou a pas zběžně prolistoval. „Dobrá…,“ vrátil Richardovi cestovní doklad a potom sáhl po Leově legitimaci. „Leo Hirsch,“ přečetl nahlas jeho jméno. „Leo Hirsch… Vy jste Rumun?“

„Samozřejmě,“ přikývl Leo.

„Vaše jméno moc rumunsky nezní,“ ušklíbl se komisař. „Čím se živíte?“

„Jsem architekt,“ odpověděl Leo.

„Židovský architekt…,“ pokračoval policista s despektem. „Něco takového v naší zemi ještě existuje?“ Svými sympatiemi k fašistům se zjevně netajil.

Leo mlčel. Nemělo smysl komisaře dráždit. Druhý policista v civilu po celou dobu nic neříkal.

„Jaký je účel vašeho pobytu v Rumunsku?“ obrátil se Popescu zase na Richarda.

Richard Stein maličko zaváhal, ale z rozpaků ho pohotově vysvobodil Leo. „Pan Stein je můj starý přítel a přijel mě navštívit.“

„Starý přítel, tak,“ udělal komisař. „A odkud se znáte?“ zeptal se znovu Richarda. Ten se mezitím vzpamatoval a řekl: „Setkali jsme se na architektonické výstavě v Praze. Pan Hirsch tam vystavoval a já jsem přijel z Bratislavy jako návštěvník. Moc se mi líbil jeho návrh vily, a tak jsem se s ním dal do řeči.“

Před lety jsem přece nemohl vystavovat žádný svůj projekt, pomyslel si Leo, ale komisař si té nesrovnalosti nevšiml nebo ji prostě přešel.

„Zjevně jste se tu setkali tady s panem Popovem,“ pokračoval policista. „Proč?“

Tentokrát bylo na Richardovi, aby zachraňoval situaci. „S panem Popovem jsme se čistě náhodou setkali v jednom baru,“ řekl. „Barman mu zrovna podával sklenici s koktejlem a já jsem po ní natáhl ruku, protože jsem si myslel, že je moje. Nedorozumění se rychle vysvětlilo, slovo dalo slovo a teď jsme tady na večeři.“

„Hm,“ udělal nepříliš přesvědčeně komisař. A pak oslovil současně Richarda i Lea: „Tak co mi můžete říct o tom mrtvém?“

3

A zatímco Leo v Konstanci tohle všechno prožíval, jeho přítelkyně Silvia vyčkávala na zprávy v jejich bukurešťském bytě. Na spaní neměla ani pomyšlení, protože byla jako na trní, jak jednání s Bulharem dopadne. Doufala, že jí Leo zavolá, jakmile bude obchod uzavřen, ale telefonní přístroj mlčel. Silvia se posadila k toaletnímu stolku a bezmyšlenkovitě se zadívala na svůj odraz v zrcadle. Ještě před rokem by Leův nápad vystěhovat se do Palestiny považovala za bláznovství, vždyť co by ona, nadějná mladá klavíristka, dělala někde v poušti? Jistě, i ona byla členkou Bonej Cijon, ale odchod do Palestiny považovala za nesmírně vzdálený cíl, za něco, co se jí osobně netýká. Dlouho se zdálo, že jí rodné Rumunsko poskytne všechno, co k úspěšné dráze hudebnice potřebuje. Jenže situace v zemi se čím dál víc zhoršovala a Silvia, která se o politiku nikdy nezajímala, začala její důsledky pociťovat i ve vlastním profesionálním životě.

Začalo to v Brašově. Měla tam vystoupit s recitálem ze skladeb Ludwiga van Beethovena a na tenhle koncert se upřímně těšila. Nebylo to jen Beethovenovou hudbou, kterou si zamilovala, ale i samotným městem, které jí přirostlo k srdci. Místní synagoga, Černý kostel, vrch Tâmpa se skvělou restaurací, to byl její Brašov. Měla ráda jeho parky, jeho saské domy, budovu divadla. Nemohla se už dočkat, až se ocitne v koncertní síni. Těšila se, jak usedne ke klavíru. Nemohla se už dočkat, až zahraje posluchačům Beethovenův Císařský koncert.

Jenže nakonec bylo všechno jinak. Pravda, dostalo se jí vřelého přivítání, sám starosta Brašova jí přišel políbit ruku, a když vstoupila na pódium a zamířila ke klavíru, posluchači ji pozdravili bouřlivým potleskem, který nebral konce. Milovníci hudby si mladou klavíristku jaksepatří hýčkali. Ale když ještě předtím, než usedla k nástroji, mimoděk přelétla pohledem auditorium, uvědomila si, že něco není v pořádku. Měla dojem, že mezi posluchači zahlédla několik uniforem fašistické Železné gardy. Hleděla si jich však nevšímat, usedla ke klavíru a začala hrát. Síní zazněly temperamentní tóny začátku Beethovenova Císařského koncertu, a jak Silvia pokračovala ve hře, poddávala se čím dál víc Mistrově hudbě. Nořila se do ní tak mocně, že první rušivé projevy ani nezaznamenala. Teprve když se sálem rozezněl hlasitý pískot několika přítomných, uvědomila si, že něco opravdu není v pořádku, ale věřila, že její hra nenávistné projevy přehluší. Ale to se už sálem rozezněly výkřiky několika hrdel: „Židovská děvko! Táhni do Palestiny!“ Přestala hrát. Slušně působící pán v první řadě povstal. Myslela, že se jí chce zastat, omluvit se, ale on na ni nečekaně hrubým hlasem zavolal: „A co Wagner? Toho hrát neumíš?“ V sále se strhl povyk, obdivovatelé mladé klavíristky si vyměňovali rozčilené repliky s příslušníky Železné gardy, ke kterým se přidali i další přítomní. Silvia seděla u klavíru, bezmocně té scéně přihlížela, až ji přišli vysvobodit pořadatelé. S četnými omluvami ji vyvedli ze sálu a potom ji i doprovodili na nádraží. Vrchol byl, že po tom debaklu jí předali věnec, který měl zakončit úspěšné vystoupení. Působilo to jako výsměch.

Ještě horší to bylo v Craiově, i když vlastně milosrdnější. I tady měla vystoupit s Beethovenovými skladbami. Ve vlaku si říkala, že jí snad Mistr nepřinese stejnou smůlu jako v Brašově. Ale už krátce poté, co vystoupila z vlaku, poznala, že tady něco nehraje. Z vývěsního sloupu před nádražím na ni hleděl plakát zvoucí na její koncert, ale jako účinkující na něm nebyla uvedena ona, ale jakási Hajganuš Martyrosjanová. Silvia nechápala, co to znamená, ale považovala to za pouhé nedorozumění, které se jistě vysvětlí, i když se jí nechtělo věřit, že by pořadatelé tak nápadnou chybu na plakátu přehlédli. Překvapilo ji ale, že ji na nádraží nikdo nevítá. Zastavila si taxík a vydala se ke koncertní síni. „Na návštěvě?“ pokusil se navázat rozhovor taxikář.

„Na koncert,“ odpověděla stručně. Nebylo jí do řeči.

„To jste udělala moc dobře,“ nevzdával to taxikář. „Máme tady dneska krásný koncert. Beethoven. Slyšel jsem, že ta Hajganuš Martyrosjanová je skvělá. Sám bych si ji šel poslechnout, ale to víte, člověk musí vydělávat…“

Překvapilo ji, že obyčejný taxikář vůbec slyšel o Beethovenovi, a nechápala, co to pořád všichni mají s nějakou Hajganuš Martyrosjanovou, ale byla přesvědčená, že se za okamžik všechno vyjasní. Vůz zastavil. Zaplatila taxikáři a vešla do budovy, kde se měl koncert konat. Podivná věc, i tady zvaly plakáty na recitál Hajganuš Martyrosjanové. O ní samé nebylo nikde ani slovo. Vydala se vyhledat pořadatele. V jeho pracovně zastihla ředitele ve společnosti několika dalších pánů a především mladé ženy, jejíž rysy prozrazovaly Arménku. Silvia zakašlala.

Teprve teď si jí povšimli. „Á, slečna Goldbergová,“ pronesl rozpačitě ředitel.

„Můžete mi vysvětlit, co to všechno znamená?“ zeptala se ho podrážděně Silvia. Mladá Arménka hleděl kamsi stranou.

„Slečno Goldbergová,“ pokračoval v rozpacích ředitel, „mrzí mě, že jste se obtěžovala… Poslal jsem vám telegram, ale nejspíš vás už nezastihl doma… Vaše vystoupení jsme bohužel museli zrušit, ale dnešní koncert naštěstí zachrání tady slečna Martyrosjanová…“

Teprve teď se arménská dívka na ni podívala a pokusila se o křečovitý úsměv. Tak před několika hodinami jí poslali telegram… A co ty plakáty? Ty snad vytiskli taky před několika hodinami?

„Pane řediteli,“ řekla, „já nechápu…“

Ale to už ředitel ztrácel trpělivost. „Pochopte přece,“ prohlásil tónem o poznání nevlídnějším, „nemohli jsme vás nechat vystoupit. Po tom debaklu v Brašově jsme nemohli riskovat…“

Vzpomínka na tohle všechno jí prolétla hlavou, jak tam tak seděla před zrcadlem. Ano, Leo měl pravdu, byl nejvyšší čas zvednout kotvy. Ani představa života v Palestině, ani cesta tam jí už nepřipadaly tak strašné. Na rozdíl od slovenských členů Bonej Cijon i jejich platících spolucestujících si totiž nedělala iluze o podmínkách na parníku. Především na rozdíl od nich věděla, že po moři poplují na říčním parníku a že nebezpečí ztroskotání je značné. A také jí bylo známo, že na lodi určené pro mnohem menší počet cestujících se bude tísnit tři sta, vlastně teď už čtyři sta lidí, což na pohodlí plavbě mnoho nepřidá. Ale tohle všechno byla ochotna podstoupit, jen když bude moct odejít z téhle země, která ji najednou nechtěla.

Zazvonil telefon. Leo, pomyslela si Silvia a nedočkavě se vrhla k přístroji, ale byla to její sestra Erika. Erika představovala její jediné stálé spojení s rodinou. Jejich rodiče byli na Silviiny úspěchy jaksepatří hrdí, ale jakmile se jen tak nastěhovala k Leovi, rázem na ni zanevřeli. Styděli se za ni a pocit studu nijak nepomáhala zmírnit skutečnost, že řada jejich známých jim dceřinu eskapádu měla za zlé. Styk s ní rodiče omezili jen na to nejnutnější, a tak si mladá klavíristka telefonovala jen s Erikou, s níž se také občas setkala v kavárně. Erika nesdílela sestřino sionistické přesvědčení, ale o Bonej Cijon ledacos věděla. Ještě nedávno, než se nálada ve společnosti začala obracet proti Židům, totiž chodila s policejním důstojníkem, který jí tu a tam něco prozradil, a dosud se s ním občas vídala. A právě kvůli němu teď Silvii volala, či spíše kvůli tomu, co jí řekl. Neznámo jak se dozvěděl, že Rumunsko čeká postih Bonej Cijon, a Erika se o tuhle informaci chtěla se sestrou podělit. O tak choulostivé věci však nechtěla mluvit po telefonu, jen jí opatrně naznačila, že jde o jakési nepříjemnosti pro sionistickou organizaci, a tak si začala se Silvií domlouvat schůzku. „Mohly bychom zajít do Capşi,“ navrhla Erika.

„Jistě,“ souhlasila Silvia, „mají tam skvělou vídeňskou kávu. Ale Capşa není kavárna, je to restaurace. Nebude se od nás očekávat, že tam budeme obědvat?“

„A bylo by na tom něco zlého, naobědvat se v Capşe?“ namítla Erika. „Ostatně tam bývá zajímavá společnost, můžeš tam vidět i nějakého toho spisovatele.“

„Nepotřebuji spisovatele,“ odsekla Silvia, „mám doma architekta.“

To slovíčko „doma“ trochu zabolelo, protože si dobře uvědomovala, že domov u svých rodičů ztratila, dost možná už navždy.

Nakonec se sestry dohodly, že se setkají nazítří ve dvě hodiny ve zmíněné restauraci.

Silvia zavěsila a doufala, že během rozhovoru s Erikou nepropásla Leův telefonát. Nemohla se dočkat zprávy, že se parník šťastně podařilo koupit, a že tedy mají na čem z Rumunska odplout. Sestřin náznak jí na klidu nepřidal.

Silviiny obavy však nevzbuzovaly jen mraky stahující se nad Bonej Cijon. Byl tu ten nešťastný skandál s esejí, kterou Leo napsal a neprozřetelně poskytl k uveřejnění redakci časopisu Adam, váženého židovského periodika, které dávalo své stránky k dispozici i křesťanským spisovatelům. Samo o sobě bylo opovážlivé, že zmíněnou esej vůbec napsal, ale že ji osobně zanesl do ulice Ismail číslo pět, kde redakce Adama sídlila, to už hraničilo s holým šílenstvím. Leova textu se ujal sám Miron Grindea, který s časopisem spolupracoval už od jeho založení a před třemi lety se stal jeho ředitelem. Protože měl o Leovi dobré mínění, pustil se osobně do čtení jeho textu, ale už po pár řádcích znejistěl a krátce nato esej s hrůzou odložil. Nechápal, jak mohl Leo v tak těžkých časech něco takového nabídnout k uveřejnění. Kdyby se jeho text dostal do rukou cenzury, mohlo to dopadnout špatně nejen pro Lea, ale také pro samotný časopis.

Pravda je, že obsah eseje byl značně výbušný. Ostatně Silvia ji znala skoro zpaměti. Jmenovala se Už patnáct set let a začínala takto:

Je to už déle než patnáct set let, co věřící čtou takzvaná evangelia. Pravda, čtou jenom čtyři, protože ta ostatní neuznala církev za dostatečně pravověrná, ale ta čtyři sama o sobě postačila k tomu, aby se v křesťanstvu rozšířila pověst o synu božím, který se narodil panenské matce, už jako dítě prokázal neuvěřitelnou moudrost, v dospělosti konal zázraky a byl svými souvěrci neprávem obviněn a poté Římany ukřižován, ale vstal z mrtvých a sedí na nebesích po Otcově pravici. Ano, říkám pověst, protože to není nic jiného nežli pověst, vlastně mýtus.

Zarazit nás musí už to zrození z panenské matky. To známe z více náboženství, nejen z toho křesťanského, a vždycky znamená zrození duchovní, nikoliv tělesné. Zdá se tedy, že Ježíš není osobou v pravém slova smyslu, ale čímsi duchovním. A řádky o ukřižování jakož i význam hostie při svatém přijímání nás vedou k přesvědčení, že Ježíš je pouhým symbolem toho božského, s čím se každý z nás rodí, ale co v sobě vlastní nedokonalostí potlačujeme nebo, chcete-li, přibíjíme na kříž. Té inteligence, tvořivosti a kladných citů, které tak často podléhají v boji s naší pohodlností, zbabělostí a s naší nedokonalostí vůbec. Naší tezi odpovídá i význam přijímání hostie. Tím, že ji věřící pozře, má si připomenout, že v sobě má cosi božského…

Miron Grindea text eseje odložil s tím, že Leovi, až se s ním setká, náležitě vyčiní. Tím by také všechno skončilo, nebýt nešťastné náhody. Bůh ví, jak se to mohlo stát, ale Leův výtvor, samozřejmě podepsaný autorovým plným jménem, padl do rukou člověku blízkému cenzuře. Jmenoval se Simion Pașcu a byl to fanatický pravoslavný fašista. Ten nevěděl nic lepšího než napadnout Lea Hirsche na stránkách listu Buna vestire, a rozpoutat tak proti němu štvavou kampaň. „Jak si Žid, příslušník národa, který dal ukřižovat našeho Pána, může dovolit napadat samou podstatu našeho svatého náboženství?“ běsnil na stránkách časopisu Pașcu. „Což nestačí, že jeho předkové vydali našeho Pána Ježíše katanům, což musí popírat jeho božskou podstatu, ba dokonce i samotnou jeho existenci?“

Po uveřejnění Pașkova článku následovaly nenávistné reakce, a to nejen v časopisu Buna vestire, ale také v jiných. Zdálo se, že architekt Leo Hirsch se stal nepřítelem číslo jedna celé rumunské společnosti, a dokonce i v samotné organizaci Bonej Cijon se ozývaly hlasy, že by se vzhledem k vyvolanému skandálu měl vzdát vedoucího postavení v její rumunské pobočce. I sama Silvia měla jisté pochybnosti, jestli záležitost takové důležitosti, jakou byla koupě lodi pro židovské vystěhovalce, měla být svěřena právě jemu.

Ano, byl nejvyšší čas zvednout kotvy a Rumunsko opustit. Nešlo jen o sestřino varování nebo o skandál kvůli nešťastné eseji. Byla tu spousta maličkostí, z nichž každá sama o sobě by nic neznamenala, ale všechny dohromady na ni těžce doléhaly. Byl tu třeba Pepi Grünberg, vytáhlý hubený blonďák se studenýma modrýma očima, který posledně u Weissových přehrál pár kousků na klavíru. Chladně, arogantně si svými dlouhými štíhlými prsty podmaňoval klávesy a jí připadalo, jako by si s těmi klávesami podroboval i ji. I on se o ni zajímal, ale na rozdíl od citlivého Lea měl ve svém pohledu cosi bezohledného, surového, co jí nahánělo strach. Ne, byl nejvyšší čas odejít, tomu nasvědčovaly i zprávy ze zahraničí. Už téměř rok uplynul ode dne, kdy Hitler vpadl do Polska, a o tom, co se tam děje s Židy, se šířily hrozivé zvěsti. Ne, Silvia nechtěla čekat, až ji ta hrůza zastihne v Rumunsku. Chtěla odejít do Palestiny a jako svobodný člověk usednout ke klavíru v té největší koncertní síni v Jeruzalémě a zahrát Beethovena posluchačům, kteří nebudou hvízdat ani ji zahrnovat urážkami.

Konečně zazvonil telefon. Oddechla si. Byl to Leo a měl dobré zprávy.

4

Jenže ne všichni měli z prodeje Cornelie radost. Už nazítří se v honosném domě uprostřed zahrady v ulici Jules Michelet číslo 24 v Bukurešti chystala opatření, která měla Arimu, Richardovi, Leovi a ostatním členům Bonej Cijon udělat čáru přes rozpočet. V tom domě sídlilo britské velvyslanectví a postarší muž s výrazným knírem, jenž se v prostorné pracovně skláněl nad jakýmisi lejstry, nebyl nikdo jiný než Sir Reginald Hoare, velvyslanec Jeho Veličenstva v rumunském království. Byl to zkušený harcovník v diplomatických službách, poznal Řím, Peking i další místa, ale obzvlášť rád vzpomínal na své krátké působení v Petrohradě, kam přišel v květnu roku 1917. Rusko, to pro něho byli izvozčici se svými spřeženími, babky žebračky se šátkem na hlavě, těžká vůně kadidla v kostelích a bradatí popové, uklánějící se před ikonami, na které dopadala záře svící. Několikrát se na zapřenou prošel po Něvském prospektu; nebyl si jist, jestli ho vidí očima svýma, nebo očima svého oblíbence Gogola. Jeho pohled na město byl vůbec ovlivněn četbou klasiků: v buclatém mladíkovi s mohutnými licousy ochable trůnícím na sedadle drožky se domníval poznávat lenocha Oblomova, a když na setmělé ulici nahlédl oknem do hlučného výčepu, byl by přísahal, že tam zahlédl Dostojevského Marmeladova.

Petrohradská idyla bohužel netrvala dlouho. Za necelý půlrok jí učinil konec bolševický převrat, který zpočátku nepůsobil nijak dramaticky, ale o to horší ovzduší v zemi zanedlouho zavládlo. Toho 7. listopadu večer petrohradská smetánka tleskala v divadelních sálech svým miláčkům a potom se v kočárech vracela do svých domovů, o které měla záhy přijít. Sir Reginald Petrohrad opustil v únoru.

Sáhl po sluchátku telefonního přístroje. „Zavolejte mi Williamse,“ požádal svého tajemníka.

Za okamžik už do velvyslancovy pracovny vstoupil Williams, hubený muž s téměř nehybným obličejem, učiněné ztělesnění poslušného byrokrata.

„Posaďte se, Williamsi,“ vybídl ho Sir Reginald. Oslovený přistoupil k židli před velvyslancovým stolem a zaujal na ní poněkud strnulou polohu. Sir Reginald nad Williamsem v hloubi duše ohrnoval nos, protivil se mu právě tak jako úkoly, jejichž plnění měl Williams na starosti, ale svou nechuť skrýval za zdvořilou fasádou.

„Co pro mě máte, Williamsi?“ zahájil rozmluvu velvyslanec.

„Zabýval jsem se záležitostmi, kterými jste mě pověřil, pane,“ odpověděl oslovený. Jen si zkus se jimi nezabývat, pomyslel si Sir Reginald. Nahlas ale řekl jenom: „Dobrá, Williamsi, začněme ropou.“

„Jak si přejete, pane.“

„Až do listopadu loňského roku,“ začal velvyslanec shrnovat fakta, která znal Williams právě tak dobře jako on, „vyváželo Rumunsko podstatně více ropy do Německa nežli do Spojeného království. Ale v prosinci se poměr obrátil a my teď dostáváme mnohem více rumunské ropy nežli Němci.“

„Velmi potěšitelné, pane,“ dovolil si podotknout Williams.

„Říkáte potěšitelné, Williamsi. Ano, tak to působí, jenže existují znepokojivé náznaky, že už brzy půjde rumunská ropa do Německa. Hitler zahájil válku a potřebuje pohonné hmoty, a pokud mu Rumuni nedají ropu sami, tak si pro ni přijde. Ale podle nálad v rumunské společnosti soudím, že se k násilí nebude muset uchylovat.“

Williams naklonil hlavu na stranu, jako by chtěl dát najevo, jak pozorně velvyslancovým slovům naslouchá.

„Povězte mi, Williamsi, jak jsme na tom s ropnými poli,“ dostal se konečně k jádru věci Sir Reginald.

„Ropná pole v Ploješti máme podchycena,“ ujistil ho ochotně jeho podřízený.

„Co to znamená, Williamsi?“ chtěl vědět velvyslanec.

„Na jejich ropných polích nebo v jejich nejbližším okolí máme své lidi, pane,“ řekl Williams. „Mají je dokonale zmapovaná.“

„A v případě, že se rumunská politika změní a jejich ropa začne proudit do Německa…?“

„I na to jsou naši lidé připraveni,“ ujistil ho úředník. „Pokud začnou Rumuni posílat ropu do Německa, jsme schopni práci na ropných polích sabotovat.“

„Hm…,“ udělal Sir Reginald. „Koho chcete na tu práci nasadit?“

„Místní lidi, hlavně místní lidi,“ upřesnil Williams. „Ti budou nejméně nápadní, ale v případě potřeby vždycky můžeme požádat o specialisty z Londýna.“

Ty tak o někoho požádáš, pomyslel si velvyslanec. Potlačil povzdech. To by tedy byla ropa a teď ještě ti nešťastní Židé.

Na okamžik zalétl v myšlenkách do Persie, kde strávil nádherného tři a půl roku. I tam byla ropa a byli tam i Židé, ale ropná zařízení nebylo třeba vyhazovat do vzduchu a ani se Židy nebyly potíže. S rozkoší si vybavil Teherán s jeho širokými bulváry, ale také s minarety, odkud muezzini táhle svolávali věřící k modlitbě, a tržiště s jejich rozmanitými vůněmi. Na jednom z nich měl svůj krámek Žid Efrajim. Prodával v něm koberce, ale Sir Reginald si tam spíš přicházel popovídat. V kleci uvnitř krámku vysedával na bidýlku slavík a ve velkém samovaru připravoval Efrajim návštěvníkovi chutnou tmavou tekutinu. Velvyslanec – pochopitelně v doprovodu osobního strážce – tam rád sedával a vychutnával atmosféru toho místa. Pochutnával si na čaji a litoval slavíka, který v kleci nezpíval. Bránil se občasnému pokušení klec otevřít a pustit ptáka na svobodu, ale něco takového by si vůči hostiteli nedovolil. Ano, Efrajim byl Žid, ale ten mu nedělal sebemenší starosti. V životě by ho nenapadlo odejít na britské mandátní území v Palestině a svou přítomností tam dráždit Araby. Efrajimovi bylo v Teheránu dobře a Siru Reginaldovi také.

„Takže to bychom měli ropu,“ probral se z myšlenek. „Ručíte tedy za to, že máme situaci pod kontrolou?“

„Zcela jistě, pane,“ potvrdil Williams.

„Dobrá,“ řekl velvyslanec. „A teď ta druhá záležitost. Jak to vypadá s těmi Židy?“

Jeho podřízený rázem pochopil, nač se vlastně Sir Reginald ptá, a tak pohotově odpověděl: „Ta loď byla prodána, pane.“

„Židům?“ zeptal se velvyslanec s nadějí v hlase, že všechno přece jen dopadlo jinak.

„Ano, pane. Tomu Leovi Hirschovi a lidem od Bonej Cijon.“

Ne, nedopadlo to jinak.

„Kdy se to stalo?“ chtěl vědět.

„Včera večer, pane. Leo Hirsch a ještě jeden jeho společník se sešli v restauraci kasina v Konstanci s tím Bulharem a tam podepsali smlouvu a vyplatili zálohu. Ten Hirschův společník byl zřejmě právník, protože si smlouvu velmi pečlivě pročetl.“

„Máte potuchu, Williamsi, kdo byl ten společník?“

„Jistý Richard Stein, Slovák z Bratislavy.“

Tak přece Bratislava, pomyslel si Sir Reginald zklamaně. Ti šílenci skutečně chtějí doplout do Bratislavy a pak zpátky do Rumunska a potom přes moře do Palestiny. Takže o několik set problémů navíc a ty všechny musí vyřešit on.

„Jak to všechno tak dobře víte, Williamsi?“

„Byl tam u toho náš člověk, pane,“ vysvětlil ochotně otázaný. „Před několika dny jsme ho nasadili na Lea Hirsche, protože jsme tušili, že se chystá něco zásadního s tou lodí. Ten náš člověk je velmi schopný, mluví dobře francouzsky, takže jim dobře rozuměl.“

Kdo v Rumunsku nerozumí francouzsky, pomyslel si Sir Reginald. Nahlas se zeptal: „A jak zjistil, že ten Hirschův společník se jmenuje… jak jste to říkal… Richard Stein a že je to slovenský státní příslušník?“

„Pomohla nám šťastná náhoda, pane. Ten večer nějaký člověk před vchodem do kasina spáchal sebevraždu a přijela to vyšetřovat policie. Vyslýchala i Hirsche a Steina, protože personál restaurace vypověděl, že oba přišli někdy v té době, když se ten muž zastřelil. Komisař si vyžádal doklady všech tří, nahlas přečetl jejich jména a potom se Bulhara a toho slovenského Žida vyptával, co dělají v Rumunsku.“

„A co jim řekli?“ zajímal se velvyslanec.

„Naprosté nesmysly, pane. Ten Stein prý přijel navštívit Hirsche. Jsou to prý staří známí, seznámili se v Praze, Hirsch tam měl vystavovat nějaký svůj projekt.“

Sir Reginald zavrtěl hlavou. „A to jim věřili?“ podivil se.

„Zřejmě ano, pane.“

„A to je nenapadlo, že před těmi lety, kdy měl Hirsch vystavovat svůj projekt v Praze, to byl ještě mladý studentík, kterého by si do ciziny sotva pozvali?“

„Podle všeho tomu nevěnovali pozornost, pane.“

Kdyby aspoň neříkal pořád to pane, pomyslel si podrážděně velvyslanec. Potom se zeptal: „A jak vysvětlili přítomnost toho Bulhara?“

Ač to bylo k nevíře, na Williamsově kamenném obličeji se objevil náznak ironického úsměvu.

„K tomu podali ještě nesmyslnější vysvětlení. Stein se s Popovem údajně seznámil někde v baru, málem se prý pohádali o sklenici s koktejlem.“

„Hm, z hlediska policie je to mnohem přijatelnější vysvětlení nežli ty řeči o architektonické výstavě v Praze,“ mínil Sir Reginald.

Na okamžik zavládlo v místnosti mlčení. Potom promluvil velvyslanec. „Takže prodej se opravdu uskutečnil.“

Znělo to spíš jako konstatování než jako dotaz, ale Williams považoval za nutné odpovědět. „Nepochybně, pane,“ řekl.

„Máme něco na tu loď?“ zeptal se Sir Reginald. „Něco, co by jí zabránilo v plavbě?“

„Zjistili jsme, že Cornelia sice pluje pod bulharskou vlajkou, ale registrována je v Neapoli. A ti Židé se sotva vydají do Itálie, aby tam vyřídili převod vlastnických práv.“

Velvyslanci na zlomek vteřiny zazářily oči. Dychtivě se zeptal: „Myslíte, že se pokusí papíry zfalšovat?“

„Nic jiného jim asi nezbude, pane.“

„To je výborné,“ málem si zamnul rukama Sir Reginald. „Pověste se na ně a zjistěte, co a jak.“

„Nasadím na to své lidi,“ ujistil ho Williams. „Počítám, že si to vezme na triko Leo Hirsch, ale protože Cornelia pluje pod bulharskou vlajkou, je možné, že požádá o pomoc toho Popova. Pokud to ovšem ještě stihne.“

„Proč by to nestihl?“ podivil se velvyslanec. „Popov někam odjíždí?“

„Náš člověk, který je vyslechl, říká, že Popov chce odjet do Argentiny, má tam prý bratra,“ pospíšil si s vysvětlením Williams. „Podle Popova čekají celou Evropu krušné chvíle.“

Podle mě taky, pomyslel si Sir Reginald. Potom se zeptal: „Kdy vlastně chtějí z Brăily vyplout?“

„To přesně nevíme, ale nějakou dobu to bude trvat. Musí totiž na lodi provést úpravy, aby na ní mohlo co nejpohodlněji cestovat čtyři sta pasažérů.“

„Čtyři sta?“ zhrozil se Sir Reginald stejně jako den předtím Popov. „Člověče, vždyť je ta loď neunese!“

„Oni věří, že ano,“ dovolil si namítnout Williams.

„Věří!“ opáčil velvyslanec. „A s takhle přetíženou lodí chtějí na moře!“

Napadla ho hříšná myšlenka, že pokud se Cornelia potopí, bude mít o jeden veliký problém méně, ale vzápětí začal uvažovat pragmatičtěji.

„Takhle přetížená loď vážně ohrozí říční plavbu na Dunaji,“ řekl. „Pokud se potopí, zablokuje cestu ostatním plavidlům. Toho musíme využít, Williamsi. Budeme vlády zemí ležících při Dunaji informovat, že Cornelia má falešné dokumenty, a navíc tím, jak je přetížená, ohrožuje dopravu po Dunaji.“

„Jistě, pane,“ přikývl Williams.

„Rozhodně si je nesmíme pustit do Palestiny. Dovedete si představit, Williamsi, co by dělali Arabové, kdybychom tam Židy pouštěli…“

Když svého podřízeného propustil, vzal Sir Reginald list papíru a rychle na něj napsal pár řádek. Potom zavolal svého tajemníka.

„Požádám vás, abyste dal odeslat tuto depeši,“ řekl mu. „Je určena našim velvyslancům v Maďarsku, Jugoslávii a Bulharsku, tedy Siru Owenu St. Clair O’Malleymu, Siru Ronaldu Ianu Campbellovi a Siru Georgi Williamu Rendelovi. Je to nanejvýš důležité.“

„Výborně, pane,“ řekl tajemník a s depeší odspěchal.

Tohle všechno mi byl čert dlužen, pomyslel si Sir Reginald.

5

Slovenské ústředí Bonej Cijon sídlilo v nevysokém bratislavském činžáku poblíž Dunaje. Jeho návštěvníci schodištěm, jímž se linuly všelijaké pachy z kuchyní, stoupali do druhého poschodí, přičemž ti starší se občas zastavovali na odpočívadlech, aby si vydechli; patra tu byla vysoká a schodiště dlouhé. Když stanuli před dveřmi opatřenými cedulí s nápisem Bonej Cijon a počmáranými jakýmsi hanlivým nápisem, byli vpuštěni dovnitř a ocitli se ve dvoupokojovém bytě. Hned první místnost, do které se vcházelo temnou předsíní, sloužila jako kancelář. Vlastně to bylo srdce celé slovenské pobočky organizace. Odsud se měly objednávat veškeré zásoby na cestu, přijímat peníze od zájemců o cestu do Palestiny a také plánovat, jak pro ně získat cestovní doklady. Ale na tohle všechno byl dostatek času, dokud na Cornelii probíhaly v Brăile nutné úpravy. Zatím tu za poškrábaným psacím stolem seděli Kálmán Németh a Ari Prager, a pokud se tu zrovna neobjevil některý z řídkých návštěvníků, tak trochu se nudili. Ari se dopustil nemilé chyby: přiznal svému společníkovi, že když několik týdnů pásl koně v uherské pustě, pochytil pár maďarských slov. Od té chvíle Kálmán přestal mluvit německy a chrlil na Ariho tirády ve své šťavnaté mateřštině. Ari se proti tomu bránil tak, že upíral pohled do slovenských novin a chvílemi mechanicky přikyvoval. Na to odpovídal Kálmán tím, že také listoval novinami, v jeho případě maďarskými. Co se jazyka týče, Kálmán neměl větší potíže – co na tom, že příliš neovládal slovenštinu, byl přece slovenský rodák mluvící plynně maďarsky a obstojně ovládající němčinu. Ari mluvil slovensky o poznání lépe, ale občas se vracela jeho stará obava, aby některé české slůvko neprozradilo, že není tím, za koho se vydává.

Ten den přišlo zájemců hned několik. Hned po ránu přišel starší člověk s krátce střiženými šedivými vlasy a celý jaksi neforemný, jakoby hranatý. Vzal za kliku dveří od bytu a hned se hrnul do kanceláře. Ari a Kálmán odložili noviny a k návštěvníkovi tázavě vzhlédli. Ten se přišoural k jejich stolu, a aniž pozdravil, zamumlal: „Ještě jsou na lodi místa?” Pronesl to takovým tónem, jako kdyby mu oba muži nějak ubližovali.

„Myslíte místa na…?“

„Ach ano, myslíte na Cornelii,“ řekl Ari.

Danziger dál mlčel.

—