Přeložil Jiří Engliš

SAND

Translation © Jiří Engliš, 2020

Translation © Jiří Engliš – dědicové, 2025

ISBN 978-80-284-1115-2

Věnováno postiženým

ČÁST PRVNÍ

OPASEK

POHŘBENÝCH BOHŮ

JEDNA

Údolí dun

PALMER

Světlo hvězd je vedlo údolím dun do severních pustin. Tucet mužů kráčel v řadě za sebou, šátky z hrubého plátna uvázané kolem krku a přetažené přes nos a ústa, kůže vrzala, pochvy chrastily. Cesta je vedla oklikami, jenže přímá trasa by znamenala šplhat po úbočích sypkého písku a čelit skučícím větrům na vrcholcích. Byla tu dlouhá cesta a pak byla obtížná cesta a banditi ze severních pustin jen zřídkakdy volili tu obtížnou.

Palmer si nechával své myšlenky pro sebe, zatímco ostatní prohazovali oplzlé vtipy a vymyšlené historky o několika druzích dosažené kořisti. Jeho kamarád Hap šel víc vpředu a snažil se starším mužům vlichotit. Bylo dost nemoudré putovat pustinami s tlupou banditů, jenže Palmer byl písečný potápěč. Žil pro tu žiletkově tenkou hranici mezi šílenstvím a zdravým rozumem. A kromě toho tihle vousatí a páchnoucí chvastouni nabízeli měsíční výdělek za dva dny práce. Cesta do pustin a rychlý ponor nebyly proti hromadě mincí nic.

Hlučná řada mužů jako had obkroužila strmou dunu a opustila závětří. Palmer si upravil pleskající šátek. Zastrkal okraj tkaniny pod ochranné brýle, aby ji udržel na místě. Písek mu ošlehával pravou stranu obličeje a prozrazoval mu, že míří k severu. Poznal to, aniž by vzhlédl ke hvězdám, věděl to i bez pohledu na vysoké vrcholky na západě. Vítr mohl zeslábnout, nebo zuřivě zesílit, ale jeho směr zůstával stejně stálý jako cesta slunce po obloze. Od východu k západu a písek jím nesený se usazoval Palmerovi ve vlasech, ucpával mu uši, hromadil se v zakřivených ornamentech plazivých dun a pohřbíval svět pod tisícem metrů pekelné kamenné drtě.

Když pirátský smích zástupu odumřel, Palmer uslyšel další hlasy pouštního sboru. Sténání větru a šustění, jak vlny poletujícího písku dopadaly na duny a škrábaly muže jako brusný papír. Písek na písku vydával zvuk jako syčící chřestýš připravený k útoku. V okamžiku, kdy si to pomyslel, se ukázalo, že vlnka v duně je něco víc než vlnka. Had se odplazil a zmizel ve své díře. Bál se Palmera stejně jako on hada.

Byly slyšet i další zvuky. Ozývalo se chrastění těžké výstroje, kterou nesl na zádech: potápěčské láhve a potápěčský oblek, ochranná maska a ploutve, regulátor a majáčky, všechny ty nástroje jeho řemesla. Od západu se ozývalo volání kojotů, jejichž pronikavé vytí mělo unikátní schopnost nést se i proti větru, aby varovalo sousední smečky, že se mají držet dál. Volali, že přicházejí lidé. A tuhle myriádu hlasů podbarvoval tlukot srdce pouštních písků, bubnování, které nikdy neustávalo a které člověk cítil v kostech dnem i nocí od dělohy do hrobu. Bylo to hluboké dunění, jež přicházelo ze země nikoho daleko na východě, možná burácení hromu, povstalecké bomby, nebo prdění bohů – podle toho, kterému z mnoha druhů nesmyslů kdo věřil.

Palmer se zaposlouchal do těch vzdálených reptavých hlasů a pomyslel na svého otce. Jeho názor na tátu se měnil jako duny. Občas ho považoval za zbabělce, protože odešel potajmu a v noci. Občas ho považoval za kurážného parchanta, protože se vydal do země nikoho. O člověku, který se odváží do míst, odkud se ještě nevrátila živá duše, se dá říkat leccos obdivného. Něco méně přívětivého pak jde říkat o pitomci, který kvůli tomu odejde od ženy a čtyř dětí.

Strmá duna na západě sklesala do sedla, do úžlabiny v písku, která odhalovala široký pás nebe posetého hvězdami. Palmer si prohlížel nebe, celý rád, že může přemýšlet i o něčem jiném než o otci. Linii hřbetů nepřekročitelných Kamenných hor bylo vidět, i když nesvítil měsíc. Jejich hrozivě rozeklaný okraj ohraničoval černé prázdno, v němž náhle končila souhvězdí.

Někdo vzal Palmera za loket. Otočil se a zjistil, že Hap zůstal pozadu, aby si na něj počkal. Kamarád měl obličej osvícený zespodu potápěčskou svítilnou, která mu visela na krku a byla přepnutá na matné světlo.

„Chceš si hrát na silnýho mlčenlivýho týpka?“ sykl Hap, hlas ztlumený šátkem a větrem.

Palmer si nadhodil těžkou potápěčskou soupravu na ramenou. Cítil pot nasáklý v košili pod plátěným batohem. „Nechci si hrát na nic,“ řekl. „Jenom jsem se zamyslel.“

„No dobře. Hele, co kdyby ses taky bavil s ostatníma, hm? Nechci, aby si mysleli, že jseš na hlavu nebo tak něco.“

Palmer se zasmál. Ohlédl se přes rameno, aby se podíval, jak daleko za nimi je další chlápek a kam až vítr odnáší jejich slova. „Vážně?“ zeptal se. „Protože to by bylo docela ostrý, no nemyslíš?“

Hap se zatvářil, jako že si to srovnává v hlavě. Zabručel. Nejspíš ho rozčilovalo, že jeho samotného by taková odpověď nenapadla.

„Víš určitě, že za tenhle ponor dostaneme zaplaceno?“ zeptal se Palmer tiše. Přemáhal nutkání vyšťourat si písek z ucha, protože věděl, že by to pak bylo ještě horší. „Nechtěl bych, aby nás zase vyšplouchli jako posledně.“

„To ne, kurva, tihle chlapi mají svoje zásady.“ Hap ho poplácal po zátylku a písek se smísil s potem v bláto. „Klid, Vaše Výsosti. Dostaneme zaplaceno. Rychlý ponor, něco písku v plicích a v neděli už zase budeme popíjet drinky s ledem v Doupěti pusinek. Kruci, třeba bych se od tvojí mámy mohl dočkat i nějakého tance v klíně.“

„Táhni v řiť,“ odstrčil Palmer kamarádovu ruku.

Hap se zasmál. Ještě jednou Palmera poplácal a zpomalil, aby ostatní oblažil dalším vtipem o Palmerově mámě. Palmer už ho slyšel několikrát. Pokaždé byl méně legrační a čím dál tím vousatější. Šel mlčky sám a myšlenky mu těkaly k troskám rodiny, k tomu, jak ho pot na zátylku ve větru studí, zatímco se na něj chytá písek, a na to, že má-li být upřímný, drink s ledem v Doupěti pusinek nezní vůbec špatně.

DVA

Opasek bohů

V závětří velké duny stál tábor se shlukem stanů, pleskajících ve vířícím větru. Pochodující muži zde nalezli hořící vysokou hranici, jejíž mihotavá záře se rozlévala nad dunami a vedla jejich cestu v tanci stínů. Ze stanů se vynořili další muži a následovalo chlapské přivítání s poplácáváním po zádech a držením za ramena, až se písek s každým divokým objetím rozlétal okolo. Muži si hladili dlouhé plnovousy, klevetili a vtipkovali, jako by se dlouho neviděli. Položili batohy na zem, naplnili čutory vodou ze sudu. Oběma mladým potápěčům řekli, ať počkají u ohně, zatímco se někteří z mužů odloudali k velkému stanu uhnízděnému mezi strmými dunami.

Palmer byl rád, že si může sednout. Shodil ze zad batoh s potápěčskou soupravou a pečlivě ji uložil u ohně. Pokrčil rozbolavělé nohy, posadil se, opřel se o batoh a těšil se z plápolavého tepla hořících polen.

Hap se posadil k ohni se dvěma muži, s kterými mluvil během pochodu. Palmer poslouchal, jak se dohadují a smějí, hleděl přitom do ohně a pozoroval, jak polena hoří. Myslel na svůj domov ve Springstonu, kde by bylo zločinem porazit strom a spálit jej v ohni, kde domovy zahřívaly a zasmrádaly brikety sušeného trusu, kde plyn z trubek jeden den hořel, ale druhého dne pak zadusil rodinu ve spánku. V pustinách se na takové věci nehledělo. Roztroušené hájky se zde vyskytovaly proto, aby byly vykáceny. Občasné zvíře proto, aby bylo snědeno. Bublající prameny proto, aby se z nich hltavě pilo, dokud nevyschly.

Palmer se přivrtěl blíž k plamenům a nastavil jim dlaně. Z potu pochodu, z větru a z myšlenek na domov mu začala být zima. Bavila ho ta erupce hlasů, které odvážně proskakovaly vysokými plameny. Smál se, když se smáli ostatní. A když mu zakručelo v sevřeném břiše, zalhal, že je to z hladu. Pravda byla taková, že měl z téhle práce špatný pocit.

Tak především nikoho z těch mužů neznal. A jeho sestra ho varovala před divochy, které zná, natožpak před těmi, kteří mu byli cizí. Hap se za tu skupinu zaručil, nakolik se tomu dalo věřit. Palmer se otočil a sledoval, jak jeho kamarád vypráví ve světle ohně vtip, obličej nasvícený oranžově, ruce rozkmitané zanícenou gestikulací. Nejlepší kamarádi od potápěčské školy. Palmer si představoval, že by jeden pro druhého šli hlouběji než pro kohokoliv jiného. Ta záruka tedy nějakou cenu nejspíš měla.

Za Hapem zahlédl Palmer dva sarfery se svinutými plachtami a spuštěnými stěžni, zaparkované mezi dvěma strmými dunami. Větrem poháněná vozidla se dvěma trupy, slátanými z úlomků plechu vylovených z hlubin, se kolébala na štíhlých sanicích. Přes příď každého vozidla se pnula síť ze svázaných lan – které jeho otec říkal trampolína – a Palmer pomyslel na dny strávené projížďkami s tátou na východní straně zdi, na výskání, když se jeden z trupů při silném poryvu větru nadzvedl nad písek, na záblesk otcova širokého úsměvu zpod třepetajícího se šátku, jako by všechno bylo úplně pod kontrolou. Palmerovi ten pocit rychlosti chyběl. Z života se stalo pomalé plahočení po písku. Uvažoval, jestli by je – až bude práce hotová – tihle chlápci zpátky do města nesvezli. Cokoliv, aby se vyhnul nočním pochodům a bivakům v závětří rozpálených dun.

Několik mužů z těch, kteří s nimi přišli ze Springstonu, si přisedlo k volnému kroužku u ohně. Mnozí z nich byli staří, nejspíš jim táhlo k padesátce, což představovalo víc než dvojnásobek Palmerova věku a zhruba tolik, kolik se dalo od života očekávat. Měli do sněda ošlehanou kůži nomádů, pouštních kočovníků, cikánů. Muži, kteří spali pod hvězdami a lopotili se pod sluncem. Palmer si slíbil, že takhle nikdy vypadat nebude. Nadělá bohatství zamlada, zakopne o výnosný nález, on a Hap se vrátí do města jako hrdinové a budou žít ve stínu. Duna kreditů smaže staré hříchy. Otevřou si obchod s potápěčskými potřebami, budou se živit prodejem a opravami výstroje nešťastníkům, kteří riskují životy pod pískem. Budou mít stálý příjem od hlupáků, kteří prolézají jeho hromady. Stejně jako on a Hap právě teď.

Dokolovala k němu láhev. Palmer ji zvedl k ústům a předstíral, že pije. Zatřásl hlavou, otřel si ústa a naklonil se stranou, aby předal láhev Hapovi. Přiložili do ohně smích a k třpytivému nebi vylétly jiskry.

„Vy dva.“

Palmerovi přistála na rameni těžká ruka. Otočil se a uviděl Moguhna, černého banditu, který vedl jejich pochod dunami. Moguhn shlížel na něj a na Hapa a jeho silueta zakrývala hvězdy.

„Brock vás chce hned vidět,“ řekl bandita, obrátil se a vklouzl do tmy za ohněm.

Hap se usmál, ještě jednou si přihnul a podal láhev vousatému muži na druhé straně. Vstal, usmál se na Palmera zvláštním úsměvem, s vyboulenými tvářemi, otočil se a prskl do plamenů. Oheň i smích vyšlehly prudčeji. Poplácal Palmera po rameni a spěšně se vydal za Moguhnem.

Palmer sebral svoji výstroj a následoval ho. Na to, aby ji nechal někomu pohlídat, tu nikomu nevěřil. Když kamaráda dohonil, Hap ho vzal za loket a přitáhl si ho vedle sebe. Společně šli za Moguhnem po udusané stezce mezi ohništěm a shlukem stanů.

„Snaž se udělat dojem,“ zasykl Hap. „Tohle je naše vstupenka do velkých časů.“

Palmer neřekl nic. Jediné, co chtěl, bylo vydělat tolik, aby mohl pověsit potápění na hřebík, ne se předvádět před touhle bandou a připojit se k ní. Olízl si rty, jež ho dosud pálily od alkoholu, a proklínal se, že nepil víc, když byl mladší. Má co dohánět. Pomyslel na své mladší bratry a na to, jak jim poví, až je zase uvidí, aby nedělali stejné chyby jako on. Naučte se potápět. Naučte se pít. Neplýtvejte časem na to, abyste se učili zbytečnosti. Buďte spíš jako vaše sestra než jako já. To jim poví.

Moguhn byl ve světle hvězd skoro neviditelný, ale rýsoval se na pozadí stanů, jimiž prosvítalo mihotavé světlo lamp. Někdo odhrnul chlopeň, čímž vypustil světlo jako vyplašený roj hmyzu. Tisíce hvězd nad nimi potemněly a jasně svítit zůstal jenom bůh války. Byl to Colorado třímající meč, velké letní souhvězdí, jehož opasek tvořily tři hvězdy v dokonalé přímce, mířící ve směru stezky, jako by jim ukazovaly cestu.

Palmer přejel pohledem od toho pásu drahokamů k hustému pruhu mrazivého ohně, který opět vykvetl, když se stan zavřel. Ten pruh nespočetných hvězd se táhl od jedné duny přímo přes oblohu ke vzdálenému obzoru. Ve městě, při všech těch plynových ohních hořících v noci, tenhle mrazivý oheň vidět nebylo. Ale tady to bylo znamení pustin, vývěsní štít nad hlavou, který chlapci oznamoval, že se nachází velmi daleko od domova, který mu dával pocítit, že je uprostřed pustin a divočiny. A nejenom divočiny písku a dun, ale i divočiny života, uprostřed těch let, kdy muž po dvacátém roce věku shodil ze zad přístřešek mládí, ale ještě se neobtěžoval vztyčit svůj vlastní. Roky bez stanu. Ty jasné a oslnivé roky, kdy se muži toulají jako planety.

Mezi těmi pevnými majáky se mihla zářící čárka, létavice, a Palmera napadlo, jestli není spíš jako ona. Možná on i Hap. Spěchají z místa na místo. Záblesk a už zase jsou pryč, na cestě někam jinam.

Při všem tom rozhlížení trochu klopýtl a málem zakopl o vlastní boty. Hap mezitím vklouzl za Moguhnem do největšího stanu. Plátno zašustilo jako boty na hrubém písku, zahučel vítr, jak přeskakoval z jedné duny na druhou, a hvězdy nad nimi spolklo světlo.

TŘI

Mapa

Když Hap a Palmer vstoupili, muži ve stanu k nim otočili hlavy. Vítr škrábal po stěnách jako hravé nehty a žádal, aby jej vpustili. Vnitřek byl vyhřátý tělesným teplem a bylo to tam cítit jako v baru po pracovní směně: potem, drsnou pálenkou a měsíce nošeným oblečením.

Muž jako duna přivolal chlapce mávnutím ruky k sobě. Palmer si domyslel, že to je Brock, vůdce téhle tlupy, která si teď činila nárok na severní pustiny, působivá postava, která se vynořila zdánlivě odnikud, jak už to u vůdců banditů bývá. To takhle člověk vyrábí bomby, slouží někomu jinému, dokud ho série úmrtí nevynese na vrchol.

Sestra Palmera varovala, aby se takovým mužům vyhýbal. Vic tvrdila, že všichni muži jsou banda lhářů, ale ti, kdo jsou schopni velet – muži, kteří dokážou oblbnout jiné muže –, jsou zdaleka nejhorší. Místo aby sestru poslechl, Palmer k tomu muži zamířil. Odložil svou výstroj vedle stohu bedýnek a sudu s vodou nebo grogem. Okolo chatrného stolu uprostřed stanu stálo osm nebo devět mužů. Na středové tyči visela lampa; houpala se podle toho, jak vítr cloumal kostrou stanu. Opírali se o stůl rukama tlustýma jako kmeny malých stromů, pokrytýma tetováním. Tetování byla zdobená vystouplými jizvami, vzniklými vetřením písku do otevřených ran.

„Udělejte místo,“ řekl Brock se silným přízvukem, jehož původ šlo jen těžko určit, možná to byla melodická výslovnost cikánů jižně od Low-Pubu, nebo starých zahradníků z oázy na západě. Zamával rukama mezi dvěma z mužů, jako by odháněl mouchy z talíře jídla, a oba vousatí muži se bez velkého reptání zmáčkli na stranu. Hap zaujal místo u stolu vysokého do pasu a Palmer se k němu připojil.

„Slyšeli jste o Danvaru,“ vynechal Brock představování a formality. Vypadalo to jako otázka, ale nebylo to tak vysloveno. Palmer se rozhlédl kolem stolu a uviděl, že ho hezká řádka mužů pozoruje a někteří si hladili dlouhé zacuchané vousy. Tady zmínka o legendách nevyvolávala výbuch smíchu. Tady si dospělí muži prohlíželi bezvousé mladíky, jako by si vybírali večeři. Ale nikdo z těch mužů neměl obličejové tetování kanibalů z dalekého severu, a tak Palmer předpokládal, že odhadují, jestli on a Hap jsou vhodní na tuhle práci, že si je měří kvůli jejich zdatnosti a ne kvůli chuti guláše.

„Všichni slyšeli o Danvaru,“ špitl Hap a Palmer si všiml bázně v kamarádově hlasu. „Tohle nás tam zavede?“

Palmer se pootočil, podíval se na kamaráda a potom sledoval jeho pohled dolů na stůl. Masité pěsti, orosené hrnky a kouřící popelník přidržovaly čtyři rohy velkého archu pergamenu. Palmer se dotkl nejbližšího okraje pergamenu a zjistil, že ten mramorovaný hnědý materiál je silnější než obvyklý pergamen. Vypadal jako rozprostřená vydělaná kojotí kůže a na dotek působil křehce, jako by byl velmi starý.

Jeden z mužů se Hapově otázce zasmál. „Už tady jsi,“ zahýkal.

Přes starou kresbu se převalil výdech kouře jako písečná bouře pozorovaná shora. Jeden z Brockových klobásovitých prstů přejížděl právě po onom souhvězdí, na které Palmer sotva před chvilkou tak omámeně hleděl.

„Opasek velkého bojovníka Colorada.“ Muži okolo stolu přestali tlachat a popíjet. Mluvil jejich šéf. Jeho prst našel hvězdu, kterou znal každý chlapec. „Low-Pub,“ pronesl hlasem drsným jako vítr prosycený pískem. Jenže to nebylo jméno hvězdy, jak mu mohl Palmer povědět. Low-Pub bylo město, kde neplatily zákony, jižně od Springstonu, město deroucí se vzhůru, jež bylo v poslední době ve sporu se svým sousedem, neboť spolu obě města zápasila o zdroje vody a ropy. Palmer přihlížel, jak Brock sleduje čáru opasku. Špička jeho prstu byla jako sarfer plachtící ve větru mezi oběma městy přes celé to území, jež bylo předmětem sporu. Bylo to protahované gesto, jako by jim chtěl ukázat nějaký skrytý význam.

„Springston,“ oznámil, když spočinul prstem na prostřední hvězdě. Palmerova myšlenka byla: Domov. Zabloudil pohledem na zbytek mapy, bludiště čar a známých shluků hvězd, šipek a šraf, úhledných nápisů různě vybledlým inkoustem nashromážděných za ty roky, nesčetných hlasů dohadujících se v záznamech na okrajích.

Tlustý prst obnovil svůj postup na sever – pokud se ty hvězdy skutečně daly pokládat za znázornění Low-Pubu a Springstonu.

„Danvar,“ oznámil Brock a klepl prstem do stolu. Ukázal na třetí hvězdu v opasku velkého Colorada. Mapa zjevně nasvědčovala tomu, že pohřbený svět bohů je rozložen ve shodě s jejich nebeskými hvězdami. Jako by člověk byl polapen mezi zrcadlovými světy nahoře a dole. Stan se zakymácel, když si Palmer tohle pomyslel.

„Vy jste ho našli?“ zeptal se Hap.

„Jo,“ přisvědčil někdo a popíjení a kouření se znovu rozběhlo. Po zvednutí hrnku hrozilo, že se kůže, která na rohu odstávala, úplně svine.

„Máme podloženou domněnku,“ řekl Brock tou svou cizí výslovností. „Vy kluci nám zjistíte, jak je to doopravdy.“

„Danvar je prý dva kilometry hluboko,“ hlesl Palmer. Když stůl zmlkl, zvedl hlavu. „Ještě nikdy se nikdo neponořil ani do poloviny takové hloubky.“

„Nikdo?“ zeptal se někdo. „Ani tvoje sestra?“

Z vousů se vyřinul smích. Palmer očekával, že Vic přijde na přetřes.

„Není to dva kilometry hluboko,“ mávl tlustou rukou Brock. „Zapomeňte na legendy. Danvar je tady. Víc kořisti než v celém Springstonu. Tady leží prastará metropole. Tři pohřbená města téhle země jsou rozložená stejně jako hvězdy v Coloradově opasku.“ Přimhouřenýma očima se podíval na Hapa a potom na Palmera. „Od vás kluků potřebujeme jenom tolik, abyste to potvrdili. Potřebujeme pořádnou mapu, ne tuhle kůži.“

„O jaký hloubce se bavíme?“ otázal se Hap.

Palmer se ke kamarádovi obrátil. Dosud předpokládal, že tohle už se projednávalo. Přemýšlel, jestli mzda, kterou měl slíbenou, je dohodnutá, nebo jestli Hap jenom kecal. Nebyli tady kvůli posbírání velkého nálezu; byli tady, aby se potápěli za duchy, aby vyhrabávali legendy.

„Osm set metrů.“

Ta odpověď umlčela všechno kromě kvílícího větru.

Palmer zavrtěl hlavou. „Myslím, že ohromně přeceňujete, co potápěč dokáže…“

„Prvních dvě stě metrů jsme už vykopali,“ řekl Brock. Znovu poklepal na mapu. „A na téhle mapě se píše, že nejvyšší budovy se tyčí do dvou set padesáti.“

„Takže zbejvá…“ Hap zaváhal a nepochybně čekal, že to spočítá někdo jiný.

Pohupující se lampa jako by pohasla a okraje mapy se rozostřily, když Palmer dospěl k odpovědi. „Tři sta padesát metrů,“ pronesl omámeně. Se dvěma láhvemi byl několikrát ve dvou stech padesáti. Znal lidi, kteří sestoupili do tří set. Jeho sestra a pár dalších dokázali čtyři sta – někteří tvrdili, že i pět set. Hap ho nevaroval, že se mají potápět tak hluboko, ani že budou pomáhat dalším zlatokopům marnit čas hledáním Danvaru. Palmer se v jednu chvíli bál, že budou pracovat pro povstalce, ale tohle bylo ještě horší. Tohle bylo mámení bohatství, nikoliv moci.

„Tři sta pade není problém,“ prohlásil Hap. Položil ruce na mapu, naklonil se nad stůl a tvářil se, jako když studuje poznámky. Palmer měl za to, že i jeho kamaráda jímá závrať. Byl by to rekord pro ně pro oba.

„Chci jenom vědět, jestli tam je,“ řekl Brock a plácl dlaní o mapu. „Potřebujeme přesné souřadnice, než budeme dál kopat. Ta zatracená díra se kurevsky těžko udržuje.“

Od ostatních mužů, o nichž Palmer předpokládal, že mají na starosti vlastní kopání, se ozvalo souhlasné zamručení. Jeden z nich se na Palmera usmál. „Tvoje máma bude o udržování děr něco vědět,“ řekl a mručení přešlo ve smích.

Palmer ucítil, jak ho pálí tváře. „Kdy jdeme na věc?“ překřikl tu náhlou erupci.

A smích odumřel. Jeho kamarád Hap se odvrátil od té závratné mapy a Palmer uviděl, že má oči vytřeštěné a plné strachu. Plné strachu a s náznakem omluvy, že je zatáhl tak daleko na sever kvůli takovému bláznovství. V těch očích byl záblesk všeho toho ošklivého, co mělo brzy přijít.

ČTYŘI

Výkop

Palmer tu noc probděl vleže v přeplněném stanu a poslouchal chrápání a kašlání cizinců. Vítr dlouho do noci skučel a přinášel šepot písku, než nakonec utichl. Palmer uvítal sílící světlo rozbřesku, jež postupně změnilo barvu stanu ze šedé na smetanovou, a když už nedokázal ležet v klidu a udržet měchýř, protáhl se mezi Hapem a plátěnou stěnou, sebral svůj batoh a boty a vyklouzl ven.

Vzduch byl po bezmračné noci dosud svěží, jak se písek zbavil horka nasáklého předešlého dne. Bylo vidět už jenom několik hvězd ve tmě na západě. Nad protilehlými dunami stála samotná Venuše. Slunce už bylo někde tam nahoře, ale nad místními dunami se ještě hodinu neukáže.

Palmer doufal, že se půjde potápět dřív, než začne pražit mezi vysoké písečné svahy. Liboval si v chládku hluboko pod zemí, dokonce i v ložiskách mokrého písku, která znesnadňovala proudění. Posadil se, otočil boty podrážkou nahoru a vyklepal je patami o sebe, aby z nich vysypal náběr – písek, který do nich napadal. Otřepal si písek z ponožek, boty si obul a důkladně je zavázal na dvojitý uzel. Toužil si nasadit ploutve a vyrazit.

Zkontroloval obsah batohu s výstrojí a pustil se do její prohlídky díl po dílu. Ze stanu vylezl jeden z prospektorů, odkašlal si a odplivl si do písku dost blízko na to, aby si toho Palmer všiml, ale dost daleko na to, aby si nebyl jistý, jestli to mělo co dělat s ním. Po krátké úvaze, zatímco muž močil na úpatí duny, Palmer usoudil, že hranice pochybného úmyslu leží mezi metrem a metrem a půl. Působilo to vědecky.

Z Brockova stanu se vynořil hubený muž s uhlově černou kůží: Moguhn, jenž v mdlém denním světle vyhlížel méně hrozivě. Podle toho, jak se oba muži v noci radili, byl patrně Brockovým zástupcem. Moguhn na Palmera pozvedl obočí, jako by se ptal, jestli se mladík cítí na náročný úkol toho dne. Palmer kývl hlavou na pozdrav i v odpověď. Bylo mu skvěle. Byl připraven na hluboký ponor. Zkontroloval dvě velké tlakové láhve se vzduchem, připevněné na zádech jeho potápěčské soupravy, a připravil si plíce sérií rychlých hlubokých nádechů. Nebylo naléhavě nutné, aby sestoupil až do takové hloubky, jakou žádal Brock. Potápěčský vizor pronikne několika stovkami metrů písku. Stačí dostat se tak hluboko, jak to půjde, napoprvé možná do tří set, zaznamenat všechno, co uvidí, a vrátit se nahoru. Víc od něj nemohou žádat.

Ze stanu vyšel Hap a zastínil si oči před nadcházejícím úsvitem. Vypadal, jako by na hluboký ponor nebyl úplně připravený, a Palmer pomyslel na lidi, které znal a kteří sestoupili pod písek, aby je už nikdy nikdo neviděl. Cítili to toho rána, když se probudili? Věděly jejich kosti, že někdo toho dne zemře? Ignorovali ten pocit a šli i přesto? Pomyslel na Romana, spolužáka z potápěčské školy, jenž se ponořil, aby kousek od Springstonu hledal vodu, a už se nevrátil a nikdy ho nenašli. Třeba Roman věděl, že by neměl jít, cítil to přesně v té poslední chvíli, ale stejně se do toho pustil a setřásl pochyby, které sužovaly jeho duši. Palmer si pomyslel, že možná právě to teď dělají on a Hap. Pokračují vpřed navzdory pochybám a obavám.

Ani jeden z nich při kontrole výstroje nepromluvil. Palmer ze svého batohu vylovil několik kousků sušeného hadího masa a Hap si jeden vzal. Žvýkali kořeněné maso a přihýbali si odměřené doušky z čutor. Když Moguhn řekl, že je čas vyrazit, zase soupravy zabalili a nahodili si těžké batohy na ramena.

Tihle muži tvrdili, že se prokopali do dvou set metrů, aby jim poskytli tolik potřebný náskok. Palmer už se s takovými snahami setkal a každý potápěč věděl, že si má vybrat co možná nejhlubší místo mezi pomalu se přesouvajícími dunami – ale dvě stě metrů? To bylo hlouběji, než kam sahala studna ve Springstonu, ze které jeho mladší bratr denně vytahoval kbelíky. Bylo obtížné přemístit tolik písku tak, aby nenavál zase zpátky. Na kopání jam byl písek příliš sypký. Vítr měl mnohokrát víc rukou než ti, kdo se hrabali v zemi. Poušť pohřbívala dokonce věci postavené na písku, natožpak ty, které byly udělané pod ním. A on a Hap tady spoléhají na piráty, že jim udrží čistou střechu nad hlavou.

Kdyby tady byla jeho sestra, zfackovala by ho za to, že se do téhle šlamastyky dostal, a odvlekla by ho za nohy přes horké duny. Zabila by ho za to, že se vůbec zapletl s bandity. Ona, která s jedním takovým randí. Jenže jeho sestra byla pokrytectví plná. Neustále ho nabádala, aby zpochybňoval autoritu, pokud to nebyla ta její.

„To jsou všechny vaše věci?“ zeptal se Moguhn, jenž je pozoroval. Černé ruce měl zastrčené do rukávů svého volného hávu, který nosil volně jako ženské šaty. Zářivě jasný oděv bez ozdob mu splýval přes kotníky a vlnil se jako horko. Palmer si pomyslel, že vypadá jako noc zahalená ve dni.

„Všechny,“ odpověděl Hap s úsměvem. „Ještě nikdy jsi neviděl písečnýho potápěče?“

„Viděl jsem jich spousty,“ odtušil Moguhn. Obrátil se k odchodu a mávl na chlapce, aby šli za ním. „Já jenom, že dva poslední, kteří se o tohle pokoušeli, měli každý tři láhve.“

Palmer si nebyl jistý, jestli slyšel správně. „Poslední dva, kteří se o tohle pokoušeli?“ opakoval tázavě. Ale Moguhn už se sunul okolo stanů mezi duny a on a Hap měli se svými těžkými batohy co dělat, aby mu stačili.

„Co to říkal?“ zeptal se Palmer Hapa.

„Soustřeď se na ponor,“ odsekl Hap zamračeně.

Den byl mladý a pouštní vzduch dosud chladný, ale zátylek jeho kamaráda se leskl potem. Palmer si nadhodil batoh. Pochodoval měkkým pískem a pozoroval, jak se rozviřuje v jemný oblak, když v dunách zašeptal první ranní vánek.

Jen co se ocitli za shlukem stanů, měl Palmer pocit, že z dálky slyší hrdelní rachot motoru. Znělo to jako generátor. Duny se rozestoupily a země se začala svažovat dolů, hromady písku ustoupily širokému výhledu na volné nebe. Prostírala se před nimi jáma větší než studna v Shantytownu. Byl to opak hory, velká, na špičku postavená pyramida chybějící země, a v dálce tryskal z potrubí proud písku a rozléval se s převládajícími větry na západ.

Dole na svahu už pracovali muži. Na dno to muselo být nějakých sto metrů. Byla to sice jenom polovina toho, co jim přislíbili, ale pohled na rozsah té práce uprostřed pustin byl impozantní. Tohle dokázali piráti s ambicemi, kteří se zvládli zorganizovat na déle než týden. Mohutnou postavu muže, který za tím stál, Brocka, bylo vidět na dně jámy. Palmer se jal sestupovat po svahu za Moguhnem a Hapem a za nimi se spouštěly jazyky laviny. Muži na dně ustaraně sledovali, jak se k nim valí.

Když Palmer dospěl na dno, vrčení generátoru utichlo. Vytáhl boty z volného a sesýpajícího se písku a musel to opakovat znovu a znovu. Potom si všiml, že ostatní stojí na kovové desce. Ten plát bylo sotva vidět, protože byl zaprášený pískem uvolněným při provozu. Palmer nechápal, jak je možné, že jáma vůbec existuje, nevěděl, co způsobovalo ten proud písku, který viděl nahoře, ani jak se tohle dílo udržuje. Hap musel být podobně zmatený, protože se zeptal Brocka, jak je tohle možné.

„Tohle není ani zpoloviny všechno,“ prohlásil Brock a pokynul dvěma ze svých mužů. Ti se sehnuli a ometli písek okolo svých nohou. Palmera vyzvali, aby ustoupil, a jeden muž vyklopil rukojeť. Zavrzaly rezavé a pískem zanesené panty a v desce se otevřel poklop. Někdo namířil do průlezu světlo a Palmer uviděl, kde je těch dalších sto metrů.

Upěchovanou zemí se přímo dolů provrtávala šachta o kruhovém průřezu. Jeden z mužů připravil dva smotky lana a začal je odvíjet ve volných smyčkách na písek. Palmer se zadíval do bezedné černé díry pod sebou, do té velké stinné hloubky, a roztřásla se mu kolena.

„Nemáme celý den,“ řekl Brock a mávl rukou.

Jeden z jeho mužů přistoupil a stáhl si šátek z úst. Pomohl Hapovi sundat batoh a chtěl mu asistovat s výstrojí, ale Hap staříka mávnutím ruky odehnal. Palmer shodil batoh z ramenou, ale z muže nespustil oči. Měl dlouhé jemné šedivé vousy, ale Palmer byl přesvědčený, že v něm poznává Yegeryho, starého mechanika, kterého znávala jeho sestra.

„Ty jsi míval potápěčský obchod v Low-Pubu,“ nadhodil Palmer. „Moje sestra mě tam jednou vzala. Yegery, že?“

Muž si ho chvíli prohlížel a pak přikývl. Když se pohnul, aby Palmerovi pomohl vybalit výstroj, Palmer mu v tom nebránil. Nemohl uvěřit, že Yegery je takhle daleko na severu, hluboko v poušti. Na chvilku zapomněl na ponor a pozoroval, jak Yegery starýma rukama zkušeného odborníka připravuje jeho potápěčskou soupravu, kontroluje dráty a ventily a prohlíží láhve se vzduchem, které Palmer zdrsnil brusným papírem, aby budily zdání, že má na kontě víc ponorů.

On i Hap se svlékli do spodního prádla a soukali se do potápěčských úborů, opatrně, aby nezamotali dráty, které se táhly podél rukávů i nohavic. Sestra Palmerovi kdysi pověděla, že Yegery ví o potápění víc než kterýchkoliv deset lidí dohromady. A tady ho mají před sebou, jak si olizuje staré prsty a připojuje vývody baterií na Palmerův vizor, načež náhlavní soupravu zapíná a zase vypíná. Palmer se zadíval na Brocka a žasl, co tihle banditi zvládli dát dohromady. Podceňoval je, myslel si, že jsou to neorganizovaní hledači pokladů, co jen doufají, že se na ně usměje štěstí. Snad nejsou jediní, kdo toho dne udělá dojem.

„Poklop brání písku v pronikání do jámy,“ řekl Yegery, „takže ho za váma budeme muset zavřít.“ Přejel pohledem z Hapa na Palmera, aby se ujistil, že ho oba poslouchají. „Hlídejte si vzduch. Máme odraz od něčeho tvrdýho v hloubce asi tři sta, malej, ale neměnnej.“

„Vy můžete sondovat tak hluboko?“ podivil se Hap. On i Palmer už byli skoro oblečení.

Yegery přikývl. „Mám tady nahoře prodrátovanejch dvě stě svejch potápěčskejch obleků. Ty drží pohromadě stěnu šachty a rozvolňujou písek mimo ni, takže ho můžeme pumpovat ven. Máme pro generátor palivo ještě na několik dní, ale tou dobou už budete zpátky, nebo mrtví.“

Starý mechanik se neusmíval a Palmer si uvědomil, že to nebyl vtip. Nasadil a utáhl si vizor, ale zakřivenou obrazovku si zatím nechal na čele, aby mu nebránila ve výhledu. Na krk si pověsil potápěčskou svítilnu a připevnil si ploutve na boty. Batoh na výstroj a oblečení nechá tady nahoře, ale přivázal si čutoru těsně k tělu, aby nekladla odpor. Nevěřil těmhle mužům, že by mu do ní nenamočili, zatímco bude pryč.

„Ti druzí dva potápěči,“ zeptal se Yegeryho. „Co se s nimi stalo?“

Starý potápěčský mistr převaloval v ústech písek, písek, který měl v ústech každý z nich, který měli neustále v ústech všichni. „Starejte se o svůj ponor,“ poradil oběma chlapcům.

PĚT

Ponor

Lano skříplo Palmera v podpaží, když ho spouštěli úzkou šachtou. Klesal trhaně a s přestávkami a v laně cítil práci mužů nahoře, kteří s ním manipulovali rukama v rukavicích. Líně se otáčel sem a tam a potápěčská svítilna osvětlovala stěny šachty. Hap se snášel několik metrů pod ním na svém vlastním laně.

„Je tu zatraceně ticho,“ poznamenal Hap.

Palmer k tomu tichu přispíval. Natáhl ruku, dotkl se stěny té nepřirozené šachty a pod prsty ucítil nezaměnitelnou zrnitou strukturu kamenného písku, písku zpevněného vibracemi potápěčského obleku. Tahle šachta byla uměle vyrobená. Nad tou myšlenkou ho zamrazilo po celém těle. „Tohle vytvořili oni,“ zašeptal.

On a Hap po centimetrech klesali a točili se přitom dokola.

„Používají vibrace, aby to udrželi pohromadě. A aby rozvolnili písek okolo, než ho vyčerpají.“ Palmer si vzpomněl na měkký a rozbředlý pocit z písku, když scházeli do kráteru.

„Dno se přibližuje,“ oznámil Hap. „Vidím dole písek.“

Palmer si představil, jak se generátor zastavuje, nebo jak někdo vypíná přívod energie, která zadržuje tuhle pískovou zeď, a jak se všechno v mžiku hroutí. Při pomyšlení na tlak země se mu začalo těžko dýchat. Málem pro všechny případy spustil svůj potápěčský oblek.

„Jsem dole,“ ozval se pod ním Hap. „Bacha na ploutve.“

Palmer ucítil na kotníku Hapovu ruku, jíž ho parťák naváděl, aby mu nepřistál na hlavě. Když stáli vedle sebe na zemi, byla jim šachta úzká. Rozvázali uzly na prsou a dvakrát zatáhli za lana, jak jim řekl Brock. „Já půjdu první,“ nabídl se Hap. Zvedl z prsou regulátor, zkontroloval přívod a sáhl si přes rameno, aby otočil vzduchovým ventilem. Než regulátor skousl, přesvědčil se, že je zajištěný v otevřené poloze.

Palmer se pilně věnoval téže činnosti. Zasunul si regulátor mezi zuby a přikývl. Kupodivu se ho při prvním nadechnutí z láhve zmocnil zvláštní klid. Zanedlouho bude pod pískem, na jediném místě, kde kdy měl v duši mír, a všechen ten blázinec okolo bude zapomenut. Bude jenom on a hloubka, klidný chladný písek a šance, i když šíleně nepatrná, že hluboko pod svými ploutvemi objeví Danvar.

Hap plácl do velkého tlačítka na své hrudi, aby spustil potápěčský oblek. Palmer stál tak blízko, že ucítil vibrace i ve vzduchu. Oba uložili na písek své orientační majáky a zapnuli je. Palmer si také sáhl na hruď, aby spustil svůj oblek, a potom si přes spínač zapnul koženou chlopeň, aby se při cestě pískem nemohl nešťastnou náhodou vypnout a uvěznit ho.

Hap si stáhl vizor na oči, usmál se a naposledy zamával. Potom se mu písek kolem nohou rozvolnil a jako by ho vsál do sebe – a Hap zmizel.

Palmer vypnul svou potápěčskou svítilnu, aby šetřil energií. Stáhl si vizor na oči a jednotku zapnul. Svět zčernal a vzápětí vykrystalizoval v nafialovělou skvrnu měňavých tvarů. Vzduch písečnému vidění vadil a znemožňoval mu výhled. S čelenkou vizoru přitištěnou ke spánkům si Palmer pomyslel, co má písek udělat, a ten poslechl. Oblek kolem něj se rozvibroval navenek, vysílal infrazvukové vlny, jimiž roztřásal molekuly a atomy, a písek se dal do pohybu. Začal se chovat jako voda. Rozproudil se kolem něj a Palmer se propadl dolů.

Když ho pohltil písek, zmocnila se Palmera rozjařenost, jakou musí za letu prožívat dravý duňák, pocit beztíže a osvobození, moc klouzat, kterým směrem se mu zamane. Zaměřoval své myšlenky tak, jak ho to před mnoha lety učila sestra, rozvolňovat písek pod sebou a stlačovat a tvrdit jej nad sebou, udržovat kolem hrudi volnou dutinu, aby mohl dýchat, odklánět tíhu země kolem sebe stranou, aby zadržoval tlak, nasávat z regulátoru vzduch po rozvážných doušcích, aby jím šetřil.

Rozvlněné fialové skvrny nahradila barevná duha, chladné fialové a modré odstíny vzdálených věcí, jasná oranžová a červená pro všechno tvrdé nebo blízké. Když se podíval vzhůru, šachta nad ním zářila jasně žlutě. Zářila tak, jak mohl zářit jenom písek tvrzený oblekem. Byla tak jasná, že v ní skoro zanikaly bílé pulzy transpondérů, ale maják jako maják. Pohlédl dolů a našel Hapa, oranžovou skvrnku se zelenými okraji. Jeho nový vizor fungoval skvěle, mnohem lépe těsnil před pískem a zobrazoval mnohem věrněji než jeho stará souprava. Tam, kde by kdysi viděl jedinou skvrnu, nyní zřetelně rozeznával Hapovy ruce a nohy. Jak klesal za svým kamarádem, promluvil se zavřenými ústy, aby prostřednictvím vizorových frekvencí dal Hapovi vědět, že udržuje vizuální kontakt.

Slyším tě, odpověděl Hap. Zvuk se ozýval vzadu pod Palmerovýma ušima a vibroval mu v dolní čelisti. Oba se nořili přímo dolů a nechávali písek proudit kolem sebe. Čím hlouběji se potápěli, tím víc rostl odpor proti pohybu obleků, takže udržování proudu bylo stále namáhavější a dýchání bylo stále obtížnější. Palmer se uklidňoval tím, že na celou akci myslel jako na rychlý sestup a výstup. Žádné hledání a sbírání nálezů. Jenom jeden z těch chvastounských ponorů, kdy člověk rychle a usilovně sestoupí tak hluboko, jak může, rozhlédne se a vrátí se nahoru. Takových ponorů, před jakými ho sestra varovala. Ale tohle nebylo kvůli egu; tohle bylo kvůli mincím. Tady šlo o práci, ne o snahu něco dokazovat.

Pozoruješ něco? zeptal se Hap.

Ještě ne. Palmer sledoval hloubkoměr ve vizoru. Údaje o vzdálenosti dodával transpondér zanechaný nahoře. Padesát metrů. Sto metrů. Dýchání bylo čím dál tím obtížnější a pohybovat pískem vyžadovalo větší soustředění. Čím hlouběji pronikli, tím hutnější a těžší byl sloupec písku nad nimi. To byla chvíle, kdy mnoho potápěčů zpanikařilo a „zarakvilo“, neboli nechalo písek ztuhnout. Sestra ho vytáhla z rakve dvakrát, když ho cvičila se svou starou výstrojí. Když vám poušť svými obřími pažemi obejme hrudník a rozhodne, že už nebudete dýchat, v tu chvíli máte pocit, jak jste maličcí, jenom zrnko písku mezi nekonečným množstvím jiných zrnek.

Když míjeli sto padesát, Palmer si stále udržoval jasnou mysl. Dosáhl dvou set metrů. To bylo zhruba tak hluboko, jak se mu ještě líbilo. Uklidňoval své myšlenky, ignoroval tu trošku písku, která pronikla pod vizor a do uší, trochu písku v koutcích úst, jenž vyplňoval mezeru mezi rty a regulátorem, písek křupající mezi zuby, a jenom se soustředil na proudění. Baterie jeho obleku byly silné; před několika ponory je zdvojil. Jeho výstroj a jeho mysl byly v dobrém stavu. Pociťoval onu vyrovnanost, která se v něm rozhostila, když byl schopen zadržovat dech několik minut, ten naprostý pocit míru, chladného písku ve vlasech a na krku, světa odplouvajícího dál a dál někam pryč.

Dvě stě padesát metrů. Palmera se zmocnila hrdost. Nemohl se dočkat, až Vic poví, jak –

Do prdele. Do prdele. Do prdele.

Ta slova mu zadrnčela v zubech – Hap je musel vykřikovat. Palmer se podíval dolů na kamaráda a potom to uviděl také. Zářivá skvrna. Něco tvrdého. Něco ohromného.

Kde je dno? zeptal se Palmer.

Nemám, sakra, ponětí. Co to je?

Vypadá to jako krychle. Možná dům? Propadl se do tekutého písku?

Tekutý nesahá tak hluboko. Kurva, táhne se to pořád níž.

Palmer už to také viděl. Jak se blížili, zářivě červený čtverec přecházel do oranžova, a on viděl, jak tvrdé hrany stavby, ubíhající níž a níž, tmavnou do zelené a modré. Byla to nějaká šachta čtvercového průřezu pohřbená pod pískem, svislá, mohutná a hluboká.

Začíná se mi těžko dýchat, oznámil Hap.

Palmer to na sobě také pozoroval. Myslel si, že obtíže s dechem způsobuje ta podivná věc v jeho písečném vidění, ale cítil, o kolik je písek upěchovanější a o kolik je obtížnější přimět jej téct. Stále dokázal klesat, ale výstup bude náročný. Cítil tíhu všeho toho písku nad sebou.

Obrátíme to zpátky? zeptal se Palmer. Jeho brýle říkaly dvě stě padesát. Ke stavbě zbývalo dalších asi padesát. S těmi dvěma sty metry, které ošidili pomocí výkopu, se technicky vzato nacházeli ve čtyřech stech padesáti. Sakra. Nikdy se mu ani nesnilo, že by se potopil tak hluboko. Ty ses zasloužil jenom o dvě stě padesát, připomněl si. Nicméně sestra mu tvrdila, že není připraven ještě ani na tolik. Hádal se s ní, ale teď viděl, že měla pravdu. Krucinál, mýlila se vůbec někdy v něčem?

Musíme se podívat, co to je, odtušil Hap. Potom se vrátíme.

Dno musí být snad kilometr hluboko. Nevidím na konec.

Něco vidím. Další takové.

Palmer zalitoval, že nemá Hapův vizor. Ten jeho se mu zabořil do obličeje a tlačil mu na čelo a na lícní kosti, jako by se mu chtěl probořit do lebky. Zacvičil obličejem, aby si ulevil od bolesti, tlačil se dolů a potom také něco uviděl. Jasná modř tam dole, další čtvercové šachty a ještě jedna po straně trochu hlouběji, jenom tmavofialový obrys. A je to tam dole dno? O dalších možná tři sta metrů níž?

Odeberu vzorek, oznámil Hap. Jeho slova přicházela hlasitě. Písek byl upěchovaný a vizorová pásma přenášela slova z hrdla do čelisti hlasitěji než obvykle. Palmer si vzpomněl, že mu o tom Vic vyprávěla. Pokoušel se vzpomenout si, co ještě o hlubokém písku slyšel. Nasával teď vzduch pro každé nadechnutí tak namáhavě, až měl pocit, že nádržka je prázdná, ale ukazatel byl stále v zeleném poli. Zapříčiňovalo to jenom sevření kolem prsou, jež začínalo být nesnesitelné. Měl pocit, jako by mu měla prasknout žebra. Už viděl pochroumané potápěče. Viděl, jak se vynořují s krví řinoucí se z nosu a uší. Soustředil se. Přesvědčoval písek, aby tekl. Následoval Hapa, přestože mu všechny instinkty velely, aby odtamtud vypadl, aby se obrátil, našel svůj maják, protlačil se co nejrazantněji a co nejrychleji pískem nahoru a hromada mincí ať jde k čertu.

Hap dorazil ke stavbě. Stěny se zdály dokonale hladké. Budova. Palmer ji nyní viděl – neuvěřitelně vysoká budova s malými detaily na střeše, z nichž některé byly tak tvrdé a zářivé, že to musel být pevný kov. Celé jmění v kovu. Stroje a věci. Něco, co vypadalo jako ústí potrubí, jako by budova kdysi dýchala. Tohle nepostavil člověk, žádný člověk, kterého Palmer znal. Tohle byl Danvar z legend. Danvar ze starých časů. Velkoměsto ve dvoukilometrové hloubce, vypátrané bandou smrdutých pirátů, pomyslel si Palmer. A odhalené jím.

ŠEST

Danvar

Hap dospěl k budově dřív než Palmer. Byl to pískodrap, který zahanboval všechny pískodrapy ve Springstonu tak, že by je mohl spolknout všechny najednou jako had hrst červů. Vrchol byl přecpaný cennostmi, jasně kvetoucími odlesky kovu nedotčeného sběrači: svazky trubek a drátů a kdovíco ještě. Palmer cítil, jak mu naskakuje husí kůže, i když ho písek tak pevně svíral.

Odebírám vzorek, řekl Hap.

Normálně by sebrali něco, co upadlo, artefakt nebo úlomek kovu, a vystoupali by s tím nahoru. Palmer se prodíral hlouběji a pozoroval, jak Hap prohledává rozlehlý terén střechy budovy. Adrenalin a pohled na takové bohatství pohyb pískem trochu usnadnily – náhlý nával vůle a touhy také pomohl –, ale dýchání bylo namáhavé.

Nic volnýho, postěžoval si Hap, zatímco prohledával střechu. Vrchol budovy měl rozlohu dobrých čtyř springstonských domovních bloků.

Já něco ulomím, nabídl se Palmer. Byl už stejně hluboko jako Hap. Hlouběji. Soutěživost ho hnala dolů podél stěny budovy a už se ponořil pěkný kousek pod tři sta metrů. Představa překonání osobního rekordu se mu vykouřila z hlavy ve vzrušení z takového monumentálního objevu. Měl obavy, že jim nikdo neuvěří, ale jejich vizory samozřejmě všechno zaznamenají. Uloží celý průběh ponoru a zmapují obrysy pod nimi, ty obří pilíře, sahající nahoru jako prsty dávno pohřbeného božstva.

Jdu dovnitř, sdělil Hapovi.

Jdu dovnitř, řekl sám sobě.

A potom ho pískodrap spolkl.

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

JEDNA

DVA

TŘI

ČTYŘI

PĚT

ŠEST

ČÁST DRUHÁ

ČÁST TŘETÍ

ČÁST ČTVRTÁ

ČÁST PÁTÁ