Vydání Malého prince v nářečích vznikají díky Martině Dlabajové

© Josef Hrček, 2025

Ilustrace © Josef Hrček, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-652-9

ISBN mobi: 978-80-7689-653-6

Jak to vzniklo

Každé vydání Malého prince v některém z českých nebo moravských nářečí je jedinečné a speciální. To, které nyní držíte v rukou, je však možná ještě o něco unikátnější. Zatímco na edicích v brněnském hantecu, valaštině, hanáčtině, podkrkonošském a slováckém nářečí spolupracovali různí překladatelé a ilustrátoři, laštinu si vzal pod křídla jediný člověk. A nemohla jsem si vybrat lépe. Josef Hrček (* 1948) laštinou žije už 76 let. Lásku k historii a životu našich předků si hýčká od školních let a dnes už asi nenajdeme nikoho, kdo by v tomto směru jeho vášeň předčil.

Výběr překladatelů a ilustrátorů pro naše vydání Malého prince je klíčový. Nové, originální ilustrace umožňují interpretovat postavy a prostředí v kontextu konkrétního regionálního jazyka nebo nářečí. Místní ilustrátoři vnášejí do příběhu vizuální prvky inspirované místní kulturou, prostředím a tradicemi. Věřím, že se nám díky tomu podařilo v každém vydání zakotvit kouzelný příběh chlapce z jiné planety v místním kontextu. Slova a obraz v dokonalé harmonii vytvářejí jedinečný jazykový i vizuální zážitek.

Josef Hrček mistrně spojuje obě složky a posouvá Exupéryho dílo opět o kousek dál.

Jsem na toto dílo hrdá, stejně tak na vášeň Pepy Hrčka a na patrioty z lašského regionu, ke kterým jsem se díky vydání v laštině přidala i já. Zvláštní poděkování patří pravému patriotovi Zdeňku Michálkovi, mému rotariánskému souputníkovi, který nás inspiroval a propojil, aby lašská verze mohla vzniknout.

Tak už na nic, milí čtenáři, nečekejte a pusťte se do toho. Přeji vám mimořádný čtenářský zážitek.

Martina Dlabajová

Jak se zrodil Malunky prync

Když se mi díky Martině Dlabajové před časem dostal do rukou Malý princ v brněnském hantecu a následně jsem díky ní mohl obdivovat jeho verzi ve valaštině, zeptal jsem se místního historika, nadšeného obdivovatele lašských tradic Josefa Hrčka, jak by se mu líbil Malý princ v laštině.

Nechal si nějaký čas na rozmyšlenou, ale čím intenzivněji se touto myšlenkou zaobíral, tím více jej přitahovala. Přeložil pár stránek, zkusil načrtnout první ilustrace a rozhodnutí bylo na světě. Jdu to toho!

Proč? Protože plně zapadalo do jeho celoživotních aktivit a činností, které se svou manželkou Aničkou dělají. Pečují o místní kulturu a národopis, představují lašský region všem zájemcům z České republiky i ze zahraničí. Podpořila jej v tom i rodina. Dcera Eliška a zejména manželka přepisovaly rukou psané překlady do Wordu, Anička jako zkušená etnografka navrhovala první korektury.

Když se o vznikajícím díle dozvěděli někteří jeho sousedé ve Štramberku, ihned si objednávali první výtisky. To byl pro Pepu, jak mu zde všichni říkají, velký závazek.

Vznikl tedy nejen překlad, ale i všechny ilustrace, při nichž mohl Pepa uplatnit svůj malířský talent. Ten dosud využíval jen při restaurování starých obrazů, malování betlémů a kulis pro místní ochotnický spolek, jehož je dodnes pevnou součástí.

A tak se nádherné dílo francouzského spisovatele a pilota Antoine de Saint–Exupéryho dočkalo i své lašské verze.

Jako místní patriot, člověk z druhé strany Bílé hory, na jejímž úbočí Štramberk leží, si dovolím poděkovat všem, kteří se o vydání zasloužili. Největší uznání náleží iniciátorce celého projektu překladů do místních nářečí Martině Dlabajové, která rovněž nesla největší tíhu finančních nákladů.

Děkuji vám, Pepo, Aničko a Martino, za úžasné dílo, které, věřím, po duši pohladí nejen místní obyvatele, ale i návštěvníky Štramberka zblízka i zdaleka.

Za věrné čtenáře s pokorou

Zdeněk Michálek

Malunky prync a laština

Josef Hrček (* 1948) se o historii a život našich předků zajímal již od svých školních let. Převyprávěl místní pověsti a pohádky podle zápisu Cyrila Hykla i bohemisty a dialektologa Adolfa Kellnera, někdejšího profesora filozofické fakulty brněnské univerzity. Ten v roce 1939 zpracoval a vydal studii Štramberské nářečí, později Východolašská nářečí I, II (1946, 1949), a sestavil také pravopis štramberského nářečí. Předpokládal, že bude žít ještě po několik generací.

Rychlý zánik dialektu se v poválečných letech ovšem nevyhnul ani konzervativnímu Štrambersku. Proto když před několika lety s mladšími herci nahrávali v ostravském rozhlase některé místní pohádky, Josef Hrček jim musel Kellnerův pravopis upravit foneticky. S povzdechem však konstatuje, že písemná forma dialektu nemůže čtenářům přiblížit ani větnou intonaci, ani charakteristický akcent na předposlední slabice slov. Přesto chce pro následující generace zachovat některá vyprávění, pohádky a pověsti v místním nářečí, kterým se na Štrambersku běžně mluvilo ještě do konce 20. století.

Na závěr bychom si mohli připomenout hudebního velikána Leoše Janáčka, rodáka z blízkých Hukvald, který s hrdostí poznamenával, že jeho tvorbu ovlivnilo lašské nářečí. Také samotářský básník Petr Bezruč si rád slovně zalaškoval v laštině. Na pozvání k znovuotevření Národního sadu ve Štramberku roku 1945 odepsal: „Kaj naroda mnoho je, tam pustevnik něpujdě. Za pozvani děkuju, šumně vas pozdravuju.“

Teš vas, mili čtenařy, šumně pozdravujem!

Josef Hrček

Léonu Werthovi

Otpustě, děcka, že sem toťtu knišku vjenovał velkemu! Mam istu omłuvu. Ten velky je muj najvječi kamarat. Mam eště jednu omłuvu: ten velky dovedě fšecko pochopiť, baj knišky pro děcka. A mam eště třeti omłuvu: ten velky byva ve Francusku, ma tam hłat a baj zymu. A toš potřebuje, aby ho gdosy potěšił. Esy něstača fšecky ty omłuvy, toš by rat dał tu knišku synkovi, kerym un gdysyk był. Fšecy velcy byli najprem děcka. (Ale sotva gdo sy na to pamatuje.) Toš opravuju svoje vjenovani:

Léonu Werthovi,

Dyš był małym synkem

I

Dyš mi było tak šest roku, uviděł sem krasny obrazek fknišce o pralesu, kera se menovała Přyhody ze života. Na obrasku był hroznyš, jak chlamsta šelmu.

Fknišce było napsane: „Hroznyši svoju kořysť něpřežuvaju, schlamstnu ju fcełku. Potem se němožu ani hnuť a ceły pułrok spja a zaživaju.“

Hodně sem tehda přemyšlał o fšelijakych přyhodach ftej džungli a teš se mi povedło namalovať pastelku prvni obrazek.

Ukazał sem svoju malovanicu velkym a zoptał sem se ich, esy se teho obraska boja.

„Čemu by zmy se kłobuka měli bať?“

Ale dyť to něbył kłobuk, był to hat, jak schlamstnuł słona. Toš sem namalovał vnitřek hroznyša tak, aby se baj tym velkym ftej kotrbje zablisklo. Oni potřebuju dycky nějake vykłady. Muj obrazek vypadał tak: