TAJNÝ ŽIVOT CECILY LARSONOVÉ

Ellen Baker

TAJNÝ ŽIVOT CECILY LARSONOVÉ

Ikar

Přeložila Jana Kordíková

THE HIDDEN LIFE OF CECILY LARSON

Copyright © 2024 by Ellen Baker Creative

Translation © Jana Kordíková, 2025

ISBN 978-80-249-5743-2

Mamince a tatínkovi

PROLOG

Madeline

Listopad 1924
Chicago

Jooe Teague řekl, že si ji vezme, ale že se nechce starat o cizího spratka.

I když Madeline dobře věděla, že by Joe Teague dokázal Cecily mít rád!

Jenomže se s ní odmítal sejít. „Tohle je jako tornádo, miláčku,“ oznámil Madeline. „Buď se jím necháš unést, nebo tě odvrhne na zem.“

Teď Madeline v ruce svírala Cecilyinu ulepenou a teplou ručičku, ve druhé ruce třímala kufřík s Cecilyiným náhradním oblečením – šaty, trojími čistými kalhotkami; aby nikdo nemohl tvrdit, že Cecily přišla z rodiny, kde ji nikdo neměl rád! – a vedla ji k majestátní cihlové budově. Dostat se tam jim zabralo hodinu a půl a musely vystřídat čtyři autobusy, ale vypadalo to tu přesně tak hezky, jak jí líčila Rosie z tančírny. Čtyři poschodí a nekonečné řady oken. To je dobře. Bude tam hodně světla. Které z těch oken bude patřit Cecily?

Madeline nechtěla plakat. Nechtěla totiž Cecily rozrušit.

Byly to teprve tři týdny, kdy se k ní Joe Teague při tanci za deset centů přitiskl až moc těsně a pak ji pozval na pozdní večeři. Měl zlaté manžetové knoflíčky a elegantní polobotky. Objednala si vepřové kotlety se šťouchanými brambory a poslední zbytky omáčky vytřela kousky bílého chleba. On prohlásil, že se mu zamlouvají holky, co mají apetit. Byly to teprve tři týdny, ale teď se jí změní život. „Koupím ti dům v Oak Park, ano?“ sliboval jí. „Vezmu tě na výlet do Grand Canyonu.“

Madeline bylo dvaadvacet a čím dál častěji si uvědomovala, že její vzhled nevydrží věčně.

Přikrčila se na zledovatělé štěrkové příjezdové cestě a podívala se do tmavě modrých očí své dcery, do Tommyho očí; Madeline je zbožňovala. Vzala Cecily za jednu z tmavých kadeří a namotala si ji na prst. Měla nové rukavice, od Joea Teaguea. Prohlásil totiž, že jeho nastávající přece nemůže mít děravé rukavice. Ty snad nechceš tuhle smutnou kapitolu svého života úplně uzavřít?

Urovnala dcerčinu vlněnou čapku. Zatahala za přední část obnošeného kabátku. Joe Teague jednou pochopí, jakou udělal chybu! Madeline ho přesvědčí, aby změnil názor. Tohle je jenom dočasné řešení! Vždyť on přece má srdce. Ale je to zkrátka muž. A muži některé věci vidí jinak, naštěstí existují metody, jak je přivést k rozumu. Bude k tomu stačit jen trocha času! A pak Cecily přivítá do jejich domova v Oak Park a stane se z nich rodina…

Z vchodových dveří budovy vykoukla hubená žena s šedými kudrnatými vlasy: „Jak vám mohu pomoci?“

Madeline se znepokojeně zastavila, i když by k tomu neměla mít důvod. Položila ruku na zadní stranu dcerčiny hlavy. „Ano! Moje… moje dcera.“

Ženin obličej zjihl soucitem. „Pojďte dovnitř, ať nestojíte na té zimě.“

Madeline Cecily vedla dál. Po obou stranách dveří stály obrovské sloupy, malé osmiúhelníkové dlaždičky na zemi vytvářely hezký vzor. Ve dveřích bylo mléčné sklo s liliemi. Tohle místo má úroveň, pomyslela si s uspokojením Madeline, i když jí po tvářích proudily slzy.

Žena v hnědém pytlovitém kostýmku se Cecily zeptala, jak se jmenuje, a holčička jí to prozradila.

„Můj… můj manžel zemřel,“ začala Madeline. Nikdy v životě nebyla v tak velkolepé místnosti: mramorové sloupy, široké schodiště, které začínalo uprostřed místnosti a na odpočívadle se dělilo a pokračovalo dvěma směry. Nikdy v životě si nepřipadala tak malá. „Já… si nemůžu dovolit…“

„Setkáváme se tu s řadou žen ve vaší situaci, paní.“ Žena působila laskavě. Vzala si zápisník, požádala Madeline o několik informací, které jí Madeline chvějícím se hlasem sdělila. „Nemusíte mít starost, paní,“ ujišťovala ji žena, „tady se o ni dobře postaráme.“

Cecily Madeline zatahala za kabát. „Mami?“

„Drahoušku!“ Madeline si klekla a objala ji, jako by umírala. A možná to tak opravdu bylo. Cecily ve svém kabátku působila tak odolně a zahřátě, zatímco Madeline byla křehká, prochladlá a nejistá. „Budeš hodná holčička, jak tě to maminka učila, viď? Než se naděješ, tak se pro tebe vrátím. Nesmíš na mě zapomenout, zlatíčko. Všechno pro nás zajistím. Ale bude mi to nějakou dobu trvat. Nezapomeň na mě.“

Cecily se rozplakala, ale Madeline věděla, že se to stalo jenom proto, že plakala ona; že Cecily ve skutečnosti nechápe, co se děje.

„Tady máš!“ Madeline si sundala nové rukavice a rozepnula přezky na kufru. „Koukni, přibalila jsem ti něco od tvého tatínka.“ Vytáhla modlitební kartičku, na které bylo napsáno: Naděje začíná se svatým Judou. Tommy ji přinesl domů jednou večer, když spolu začínali v Chicagu – Madeline netušila proč ani kde ji vlastně vzal –, opírala se o lampičku na prádelníku. Několikrát ho přistihla, jak se na ni dívá, když si nasazuje límeček, jako by skutečně věřil, že modlení ke svatému může přinést něco dobrého. Madeline mu to pokaždé vyčítala a vysmívala se mu, ale když zemřel, tiskla si kartičku k hrudníku a říkala svatému Judovi, jak moc je jí to líto. Hluboko uvnitř přemýšlela, jestli by, kdyby se k něčemu nebo někomu o něco víc modlila, mohl Tommy zůstat naživu.

Říkala si, že Joeu Teagueovi by se ta kartička určitě ani trochu nelíbila. „Pamatuješ, co jsem ti říkala, zlatíčko? Že to je jedna z nejoblíbenějších věcí tvého tatínka?“ Podala kartičku Cecily, která si ji vzala do buclatých prstíků a mračila se na ni.

Madelinino rameno jemně sevřela ruka. „Radši už byste měla jít, paní.“

Madeline prudce bušilo srdce. „Její věci – ostatní její věci jsou tady!“ Vytrhla Cecily kartičku a schovala ji do vnitřní kapsy v kufříku, pak ho celý zase zavřela, postavila se, držela ho v ruce a v druhé měla své nové rukavice. Nechtěla jim ten kufřík odevzdat. „Vidíte, jak moc ji mám ráda!“

Žena se natáhla pro kufr a jemně převzala jeho madlo. „Já vím, paní. Jakmile to půjde, tak se pro ni vrátíte. Můžeme počkat až rok, než ji dáme k adopci. Mám to označit na formuláři?“

Madeline kufr konečně pustila. „Ano, ano! Vrátím se pro ni.“ Nasazovala si rukavice. „Za rok? Neblázněte. Vrátím se pro ni mnohem dřív.“

Cecily už opravdu plakala, ale nemohla přece ještě vědět, co znamená rok… nebo snad ano?

„Už byste skutečně měla jít, paní.“

Madeline si znovu klekla před Cecily. „Tahle milá paní se o tebe bude chvilku starat, ano? Vím, že jsme pořád byly jen samy dvě, ale tady budeš mít spoustu kamarádů, se kterými si budeš moct hrát!“

„Mami!“ vykřikla Cecily nesouhlasně, jako by jí to konečně došlo, a Madeline ji znovu objala, ale druhá žena ji tahala za paži, zvedala ji a jemně ji vedla ke dveřím.

„Vrátím se, zlatíčko!“ vykřikla Madeline a pak se za ní dveře zavřely a ocitla se venku v chladu. Začalo lehce sněžit.

Madeline zaječela do šedé oblohy. A pak ještě jednou.

Zakrákala vrána.

Sníh padal dolů a usazoval se na větvích jehličnatých stromů.

A Madeline vyrazila pryč a otírala si slzy z obličeje dřív, než jí tam stihly zmrznout.

První část

Prskavka

Kapitola 1

Úterý 17. února 2015
Itasca, Minnesota

Když se ozval telefonát, kterého se Liz tak obávala, bylo úterý ráno. „Jde o tvou mámu. Měla bys sem zajet.“ Byl to matčin soused Harold, který každé ráno kontroloval, jestli Cecily před sedmou ráno vytáhla žaluzie v kuchyni velkého starého viktoriánského domu. Když to neudělala, raději se k ní šel podívat. „Spadla,“ oznámil jí Harold. „Je v bezvědomí, tak jsem jí zavolal sanitku.“

Liz hodila telefon na postel, svlékla flanelové pyžamo, popadla svetr a džíny a rychle je na sebe natáhla. Ze strachu jí ochably ruce, takže šly jen obtížně ovládat. Tak jako poslední dobou většinu rán pila kávu a zírala na řadu Deanových golfových triček, která stále ještě visela na jeho straně skříně. Přesvědčovala se, že zrovna dnes nastane ten den, kdy je všechna dá do krabice a odnese do charitativního obchodu. Říká se, že po smrti blízkého se čas zpomalí, ale Liz dny, týdny, dokonce i měsíce splývaly v jedinou šmouhu. Vlastně netušila, co všechno se stalo za ty více než tři roky, které utekly od dne – také úterý –, kdy se vedle něj probudila, ale jemu už se to nepodařilo. Měl aneuryzma, což se nedalo nijak předvídat. Nedokázala pochopit ani to, že její trápení se časem nelepší, ale spíše horší. Původní šok přešel v tupou bolest, která už několik let přetrvávala, a občas se změnila ve strašlivé utrpení.

A teď její matka spadla, což, jak všichni vědí, je první krůček ke konci, zvlášť v Cecilyině věku. Liz si rychle navlékla vlněné ponožky, vzala si telefon a pospíchala do předsíně. Tam nohama vklouzla do sněhulí, oblékla si parku a nasadila kožené rukavice.

Kde můžou být klíčky od auta?

Zaplať pánbůh visely na háčku u dveří jako vždycky. A vedle nich byla i její kabelka. Zastrčila telefon do vnitřní kapsy a pospíchala do vychladlé garáže, kde stiskla tlačítko ovladače a dveře se s bzučením zvedly (díky, Deane, že jsi mi to před sedmi lety zařídil k narozeninám). Pak nasedla do vychladlého Grand Cherokee. Pustila naplno topení a vyskočila ven, aby vzala hrablo a odstranila dvacet centimetrů vysokou závěj, která už byla důkladně zmrzlá. Zahodila hrablo do hlubší závěje u garáže, skočila zpátky do auta, zařadila zpátečku a dupla na plyn. Motor zařval, ale auto se přes zmrzlý hrbolek dostalo. Vyjížděla po namrzlé příjezdové cestě mezi vysokými borovicemi. Silnice klouzala a ona jela moc rychle.

Zpomal, zpomal, slyšela v hlavě vlastní hlas, jako by mluvila ke své dceři Molly, která v Liziných očích zásadně jezdila neuvěřitelně rychle. Tentokrát však příliš šlapala na plyn ona sama. Do města to měla třináct kilometrů – což jí i v ideálním počasí zabere minimálně třináct minut. V duchu lehce proklínala Deana, že před patnácti lety trval na tom, že tohle je jejich vysněný dům u jezera, kam odejdou na důchod, a také myslela na to, jak se při svých návštěvách dvakrát týdně už mnohokrát snažila Cecily přesvědčit, že je na čase opustit starý viktoriánský dům, kde Cecily téměř sedmdesát let žila, kde vyrůstala Liz, ale také její otec Sam. Sice to nebude nic lehkého, ale čtyřiadevadesátiletá žena přece nemůže bydlet sama, a jestli si Cecily dál chce uchovat nezávislost (odmítala třeba jen zvážit, že by se k ní mohli nastěhovat Molly s Cadenem; neutralním tónem prohlašovala: „Nejsou tady vítaní.“), tak by se přece mohla přestěhovat do bytu ve vesničce pro seniory. Vždyť tam žije spousta jejích přátel.

„To přece jsou ti samí lidé, kterým jsem se celý život musela zodpovídat,“ prohlásila Cecily s pohrdavým smíchem. A Liz v duchu zuřila – vždycky si z nich dvou připadala jako ta dospělejší, už jako malá – a pak se začala věnovat domácím pracím, které jí náhle připadaly naprosto neodkladné: bylo nutné vynést odpadky, posypat schody další vrstvou soli a tak dále. Liz se zkrátka hrozně nerada hádala, zvlášť se Cecily, která pokaždé vyhrála. A ano, Liz zčásti moc ráda popírala, že se nad nimi vznáší katastrofa (stačilo si shrnout fakta – matce je čtyřiadevadesát, žije v obrovském starém domě), s ulehčením nechávala matku v domě dál žít a lehkomyslně předstírala, že tenhle telefonát nikdy nepřijde, i když přece musela počítat s tím, že se stane opak. Ona však (což nešlo nijak omluvit) byla natolik zachvácená vlastním zármutkem, že už nedokázala k věcem přistupovat tak prakticky jako dřív.

Předtím než se to stalo.

A teď se dostali do této situace. Jak Cecily znala, určitě odhazovala sníh ze zadního schodiště, i když už jí snad tisíckrát řekli, že to má nechat na Haroldovi.

Kapitola 2

Úterý 17. února 2015
Itasca, Minnesota

Když se Cecily probrala, byla ve své kuchyni a připoutávali ji k lehátku. Poznala záchranáře, chodil s ní do kostela.

„Rogere, myslela jsem, že se uvidíme až v neděli,“ zavtipkovala.

On se na ni usmál a utáhl popruh. „To samé bych mohl říct i já, paní Larsonová. Vypadá to, že jste si možná zlomila krček. Vezmeme vás do nemocnice.“

„To nepůjde. Mám totiž dneska hrozně práce.“ Pak si ale vzpomněla. Zkrátka vynechala poslední schod na zadním schodišti vedoucím z chodby v horním patře do kuchyně. Schodišti, po kterém už více než pětašedesát let chodila minimálně desetkrát denně. Schodišti, o kterém se jí dcera nedávno zmínila jako o příliš prudkém a radila jí, aby raději chodila po širších předních schodech a zásadně se držela zábradlí. A Cecily si v tu chvíli pomyslela: To určitě. „Rovnováhu ještě udržím skvěle,“ odporovala Liz. „Nemusíš si dělat starosti.“

Teď se však ukázalo, že Liz k těm starostem měla pádný důvod. Cecily totiž vynechala poslední schod. Zřejmě se praštila do hlavy, proč by jinak ztratila vědomí? Přála si, aby tu byl Sam – ten by to totiž určitě dokázal vysvětlit –, on tu však už dvacet let nebyl.

Položila ruku na Rogerovo zápěstí. Přestal utahovat druhý popruh a podíval se na ni klidnýma očima. Byl pro svou práci přímo předurčený. Za každých okolností zachovával klid. Napíše jeho zaměstnavateli děkovný dopis. Jestli se tedy uzdraví. Což momentálně zabíralo všechny její myšlenky. To velké jestli. „Je tohle začátek konce?“ zeptala se.

Roger se sotva znatelně usmál a zavrtěl hlavou. „Teď vás dovezeme do nemocnice, paní Larsonová. Zatím jste v šoku, ale brzy to začne bolet.“

„Ano, to je mi jasné,“ prohlásila a on na ni položil deku. Pak ji spolu s druhým záchranářem, kterého nepoznávala, takže asi bude baptista, nesli jejím domem a poté vchodovými dveřmi ven, kde šedou ranní oblohu ozařovala červená blikající světla.

Slyšela, jak u nich zastavuje auto, s bouchnutím se zavírají jeho dveře a na sněhu křupají kroky. „Mami? Mami?“

Cecily nemohla natáhnout ruku ani otočit hlavu, protože byla pevně připoutaná. „Neboj se, Liz, drahoušku, jen jsem trošku spadla,“ volala na ni, zatímco ji záchranáři natřásali na nosítkách. Pohybovali se velmi opatrně, měli pod nohama led a sníh. V obličeji ji studil ledový vzduch. Viděla, jak jí od úst stoupá pára. Slyšela, jak Roger Liz informuje o zlomeném krčku a šoku; že Liz může jet do nemocnice za nimi, že nemusí stavět na červené, ale klidně může následovat v závěsu za sanitkou.

Cecily to nepřipadalo ani trochu moudré. Vždyť by se jí přece mohlo něco přihodit! Liz by se cestou do nemocnice mohla stát nehoda stejně snadno jako Cecily ten pád. „Ale buď opatrná, Liz, drahoušku!“ volala na ni. Proč si pořád myslela, že má tolik času, i když se čím dál víc blížil den, kdy nebude moct dodržet slib, který si dala: že než odsud odejde, prozradí Liz a Molly pravdu o jejich rodině.

Když se o tom jednou, zhruba před rokem, zmínila před Liz, ta jen zavrtěla hlavou, jako by tomu nechtěla rozumět: „Vždyť jsi sirotek, mami. O svém původu nic nevíš. Tak jak si můžeš myslet, že nám o něm můžeš něco říct?“

Cecily musela uznat, že o tom začala mluvit, až když Liz byla na odchodu, měla na sobě zimní bundu a teplé boty. Zároveň se jednalo o den, kdy Liz vůbec nebyla ve své kůži, kdy její zármutek opět probublal na povrch, jak se jí to čas od času stávalo.

Jenže Liz se o tom už nikdy víc nezmínila. Co když ji to vlastně nezajímá? Cecily mohla jenom doufat.

I tak už měla vymyšlené, jak začne: Narodila jsem se jako Cecily McAvoyová, 5. června 1920, Madeline a Thomasovi McAvoyovým.

Ale pak už to všechno bylo mnohem složitější.

Vždycky se jí však líbilo, jak jména jejích rodičů znějí – našla je ve svých papírech v sirotčinci, když se jednou s Flipem vkradli do kanceláře poté, co paní Hamiltonová musela běžet do kuchyně, kde z nějakého „záhadného“ (cha cha) důvodu začalo hořet, a velká zásuvka v jejím soukromém stole nahoře zůstala otevřená.

Otec zemřel. V sedmi letech ji zasáhlo, když se to dozvěděla.

Matka – neznámá adresa. (Adresa vedle jejího jména byla přeškrtnutá a byla u ní poznámka: Dopis se vrátil označený „Adresát nezastižen“.) Takže to s ní možná dopadlo ještě hůř.

Tak jako tak to byla jen malá část jejího příběhu. A ona z nějakého důvodu Liz neprozradila ani tento malý dílek. Madeline a Thomas McAvoyovi. Jenže Liz se poslední dobou pořád jen nešťastně mračila a Cecily s ní cítila, opravdu ano, protože Dean byl skvělý chlap, ale občas by svou dcerou nejradši zatřásla a vyhrkla: Tímhle přece život nekončí, holčičko, tak se koukej vzpamatovat.

Jenže Liz už bylo osmašedesát, takže rozhodně nebyla žádná holčička, to musela uznat i Cecily.

„Hned přijedu, mami!“ volala na ni Liz teď a Cecily zahýbala prsty – takhle připoutaná jí nijak jinak zamávat nemohla. Vzápětí se jí tělem začal šířit pocit připomínající klid, nebo možná vděk (vždyť měla velké štěstí, že se dostala do tak schopných rukou, že mohla prožít tak dlouhý život!), a i přes okolní ledový vzduch ji zahříval, s každým opatrným krokem záchranářů slyšela nastartovaný motor sanitky o něco blíž. Pak zaskřípaly otevírající se dveře a ji i s nosítky zasunuli dovnitř, do tepla. Nato zahlédla různé obrazovky a přístroje lemující kovový vnitřek a pomyslela si, jak je absurdní, že skončila zrovna takhle, když byla vždy známá jako děvče, co nikdy nepadá.

„Tohle děvče je opravdu nebojácné,“ prohlásila paní Hamiltonová a položila Cecily ruku na zadní část kudrnaté hlavy. „Je to úplná prskavka. Upřímně řečeno si s ní moc nevíme rady.“

Cecily se na muže v lesklém tmavém svrchníku usmála – sirotci totiž měli nařízeno, aby se k návštěvám zásadně chovali mile, a nikdy nesměli působit hladově. Ve skutečnosti se jí však v jejích příliš malých botách prsty kroutily nervozitou z toho, že si ji zavolali do kanceláře paní Hamiltonové. Flip s Dolores špitali, že už se na ně určitě přišlo, ale Cecily je okřikla. Jak by paní H. vůbec mohla mít podezření, že po večerce znovu vylezli na střechu – a i kdyby snad ano, tak by si přece k sobě povolala všechny provinilce. Ale ostatní sirotci (všech sedmdesát) byli posláni, aby si hráli venku pouze se slečnami Overshamovou a Thompsonovou, což paní H. dovolovala jen výjimečně, protože slečna Overshamová podle ní pro tuhle práci neměla cit. (Cecily s ní rozhodně nesouhlasila: slečna Overshamová ji totiž naučila číst, tvrdila, že ještě nezažila, aby někdo v sedmi letech četl tak dobře jako ona, a že jí čtení otevře nový svět – pak jí dala vlastní kapesní výtisk Cesty kolem světa za 80 dní, aby jí dokázala, že je to pravda. Cecily tu knihu týdny nosila v kapse zástěrky, spala s ní pod polštářem, aby ji někdo náhodou neukradl, ale nakonec jí ji Horace, kterému už bylo dvanáct a byl to úplný obr, sebral přímo z kapsy, vytrhal stránky a naházel je do kaluže plné bláta. Podle Cecily jediná věc, kterou slečna Overshamová nedokázala pochopit, bylo, že sirotci nemůžou vlastnit nic hezkého.)

Ale teď Cecily nezbývalo nic jiného než si myslet, že má opravdu velké potíže. Jen netušila kvůli čemu.

„A navíc je roztomilá,“ prohlásil muž a prohlédl si ji od hlavy k patě, z čehož se jí naježily chlupy. Měl hustý hnědý knír, který mu zakrýval téměř celá ústa, takže se nedalo poznat, jestli se usmívá. „Ale cena, kterou žádáte, je nepřijatelně vysoká.“

„Tak už to zkrátka je. Požadujeme příspěvek na náš domov,“ prohlásila odměřeně paní Hamiltonová. „Domnívám se, že dokonale vyhovuje vašim potřebám.“

Paní Hamiltonová a muž se vzájemně přeměřovali pohledy, pak muž zacukal knírem, což ještě zesílilo Cecilyin neblahý pocit, že provedla něco hrozného. Ty prostě hrozně zlobíš, děvče; ani se nedivím, že se pro tebe matka nikdy nevrátila, říkávala paní H., zvlášť když Cecily přistihla, jak dělá salta vzad po chodbě nebo salta dopředu dolů ze schodů. A co se mu to paní H. vlastně snaží prodat, za co ten muž nechce platit?

Nepříjemné mrazení na zadní straně Cecilyina krku sílilo.

Paní H. promluvila jako první. „Cecily, drahoušku, co kdybys tomuhle milému pánovi ukázala, jak umíš chodit po zábradlí?“

„Ale vy jste přece říkala, že se to nesmí…“

„Jen do toho,“ táhla ji paní H. za ruku.

Cecily si na rozlehlé chodbě zula boty, stáhla punčochy a byla čím dál nervóznější. Zkoušela to totiž jen bez přítomnosti dospělých, když ji přitom paní H. dvakrát přistihla, tak jí hrozně vyhubovala a na zbytek dne ji poslala do kumbálu. A teď po ní chce, aby chodila po zábradlí před tímhle hrozným – Cecily usoudila, že nic jiného se o něm říct nedá – chlapem?

Domov byl staré sídlo a široké schodiště vedoucí z obrovské kachlíčkové vstupní haly se uprostřed odpočívadla zdobeného sochou smutně působící ženy větvilo na dvě části a obě úzká ramena mířila do prvního patra. Všechny části schodiště byly lemovány tlustými sloupky z dubového dřeva (sirotci jednou týdně museli každý ze sloupků krásně naleštit), to samé platilo i pro horní část chodby vedoucí v zadní části budovy. A právě po tomhle zábradlí se Cecily chystala přejít. Odpočívadlo bylo dobrých pět metrů pod nimi.

Paní H. dvakrát tleskla. „Tak šup, šup. A na konci udělej takový ten svůj malý přemet.“

Cecily nikdy předtím nezažila, aby se dospělí chovali tak jako teď paní H. a ten muž.

Ale co s tím asi tak má dělat? Nic. Stejně jako nemohla nic dělat s tím, že matka se pro ni nevrátila už téměř celé tři roky, i když ve formuláři zaškrtla políčko, že by si ji jednou chtěla vzít zpátky.

Tak si Cecily zastrčila kudrnaté vlasy za uši a vyskočila na zábradlí. Chytila se sloupku, aby nabrala rovnováhu. Poprvé po zábradlí přešla jen proto, že Flip tvrdil, že to určitě nedokáže. Podruhé už to udělala jen pro zábavu, aby si vyzkoušela, že to ještě pořád dokáže. Ale – když to teď musí předvést pod bedlivým dohledem dospělých?

Pokud odmítne, způsobí si problémy?

Co když spadne?

Stačil jí jediný pohled na paní H., aby poznala, že to nebyl vtip.

Tak dobře, pomyslela si Cecily.

Sevřela zábradlí bosými chodidly. Pustila se sloupku. Na chvilku zavrávorala. Rozpažila, aby nabrala rovnováhu. Udělala krok, potom další. A další, další a další (když člověk šel rychle, bylo to nejsnazší). Znovu zavrávorala, načež to s bušícím srdcem vyrovnala a podívala se dolů na vrchol hlavy smutné sochy. Tohle byla nejobtížnější část: prostředek. Začínala se jí potit chodidla. Udělala další krok. A další, další a další – pak přetočila nohy přes hlavu a seskočila na koberec na podlaze. Žuch. Zazubila se a zvedla ruce nad hlavu, protože jí došlo, že dopadla správně.

„Bravo! Bravo!“ rozplývala se paní H. a tleskala. Muž si z kapsy vytáhl kapesník a otřel si čelo.

„Můj ty bože,“ poznamenal. „Tohle opravdu vypadá slibně.“

Kapitola 3

Úterý 17. února 2015
Itasca, Minnesota

„Mami, nemůžeš mi bránit v tom, abych se sešel s vlastním otcem,“ utrhl se na ni Caden, když se připínal do Mollyina SUV značky Mazda, aby spolu jeli do školy. Hádat se začali už u snídaně; Molly doufala, že na to zapomene.

„Tak promiň, že mě to překvapilo,“ prohlásila a otočila se, aby mohla vycouvat z příjezdové cesty od jejich pronajatého modrého bungalovu, a snažila se podívat přes vysoké hromady sněhu po obou stranách. Ráno jí nikdy nezbylo pět minut navíc potřebných k tomu, aby nechala auto zahřát, jak jí vždycky radil její táta Dean. Teď se jí ve studeném vnitřku dech přeměňoval na páru. „Že jsi mi najednou oznámil, že tvůj otec už tenhle víkend přijede do města, aby se podíval na tvůj zápas. Vždyť ses s ním půl roku neviděl. Já se s ním nepotkala dva roky. A řadu týdnů jsem s ním ani nemluvila.“

„Jo, no, mně volá každej den. A nemohl přece za to, že o Vánocích bylo špatné počasí a já nezvládl změnit datum své cesty do Newportu kvůli hokeji.“

Molly musela spolknout jedovatou poznámku – ty rozumné, pozitivní komunikační techniky, které radila svým klientům, se v praxi neuplatňovaly úplně snadno. Na křižovatce počkala, až na ni přijde řada, a pneumatiky jejího auta křupaly po zbytcích sněhu. Upřímně řečeno za ten půlrok, kdy Evan Cadena neviděl, u syna proběhly přímo převratné změny (vyrostl o patnáct centimetrů, změnil se mu hlas, má úplně jiný vkus na hudbu, a navíc si čte Hemingwaye!) – pozná ho Evan ještě vůbec?

„Mami, já prostě potřebuju, abys to brala v klidu,“ prohlásil Caden a v hlase se mu náhle znovu ozval ten malý kluk, kterým býval – a jehož srdce zlomila.

Okamžitě jí do očí vhrkly slzy a přistihla se, jak vzpomíná na matčin hlas v telefonu ono hrozné ráno před třemi lety – tvůj otec odešel, oznámila jí tenkrát Liz a Molly si pomyslela: A kam přesně? Už tehdy měli s Evanem problémy a představa, že jí brzy někdo oznámí stejnou zprávu o babičce nebo matce, ji uvrhla do propasti jako auto, které prorazilo zábradlí a řítí se po svahu dolů. Zkrátka se to nedalo odvrátit. Žádná z desítek léčivých metod, v nichž byla vyškolená, se nedokázala dotknout jejího zničeného srdce; žádný z triků, které jako zkušená terapeutka měla k dispozici, nedokázal dát do pořádku její manželství. Ani ne rok po otcově smrti bylo po všem a stáli s Evanem před soudem, aby se dohodli, jestli jejich téměř dvanáctiletý syn zůstane v Rhode Islandu s otcem, nebo se spolu s ní odstěhuje do jejího rodného města v Minnesotě.

Když si představí, že se soud jejich dítěte ptal, koho má radši! („Mám je rád oba stejně!“ prohlásil tenkrát Caden tak jednoznačným tónem, že si to určitě nacvičoval předem; úplně ji ničilo, když si ho představovala, jak večer předtím stojí u sebe v pokoji a hláskem, který tenkrát ještě byl tak dětský, opakuje: Mám je rád oba stejně.) A když se rozhodlo, že pojede s ní do Itascy, okamžitě si uvědomila, že to bude znamenat, že právě ona ho bude nutit chodit k zubaři, dělat si úkoly, čistit si zuby, vynášet odpadky, zatímco Evan bude ten zábavný rodič, který ho bude vyzvedávat na letišti, vodit na pláž, do surfařského obchodu a do Bostonu na zápasy Red Socks a Bruins. Jinými slovy ten, po kterém se Cadenovi bude stýskat.

Její babička Cecily se ji snažila chlácholit: Některé věci člověk nikdy nepřekoná. Někdy tě život donutí uzavírat špatné obchody a jindy zkrátka nemáš tušení, co si počít. Ale člověk prostě musí jít dál a snažit se dělat to nejlepší, co může!

Molly vůbec netušila, jak by to bez Cecily ty poslední dva roky v Itasce vůbec přežila. Jejich každotýdenní obědy, kdy Molly donesla jídlo z restaurace a jako dezert si pokaždé dopřála kousek Cecilyina slavného patnáctivrstvého dortu, který zbyl z jedné z nedávných místních událostí, ji skutečně držely nad vodou. S mámou Liz se jí nemluvilo snadno, ani když na tom byla opravdu dobře, ale jedině Cecily Molly dokázala přimět, aby uvěřila, že po všem, co se stalo, a po všem, co ztratila, si dokáže v rodném městě vybudovat nový život – a svého syna dokáže vychovat i sama.

„Dobře, kamaráde!“ řekla Molly Cadenovi opatrně, když se před jeho střední školou zařadila do řady aut. Snažila se chovat rozumně. „Ale dopřej mi trochu času, abych to všechno zpracovala, ano?“

Hlasitý povzdech. „Jasně, mami.“ A pak zmizel a prásknul za sebou dveřmi.

„Hezký den!“ křikla okénkem směrem k jeho zádům. Měl lehce nahrbená ramena, ale pak k němu přiběhl kamarád, plácli si rukama v rukavicích a zmizeli za posuvnými skleněnými dveřmi.

Tohle jí vždycky probodlo srdce jako špendlík balonek. Proč dnešní děti mluví tak stručně, jako by komunikovaly v esemeskách?

Pak se musela sama sobě zasmát: dnešní děti. Byla prostě ráda, že i když se Caden do města přistěhoval až na začátku sedmé třídy, našel si dobré kamarády – na malém městě občas nebývá lehké se zařadit. Nadání na sport naštěstí nezdědil po ní, ale po otci, protože pokud už jako prvák střílíte góly za klub Itasca Central, stane se z vás král školy. Když školu v třiadevadesátém končila ona, byla neskutečný šprt.

Vzdychla z představy, že se znovu uvidí s Evanem, zařadila rychlost a šnečím tempem mířila vpřed těsně za nárazníkem auta před sebou. Až vyjede od školy, potrvá jí cesta do sto let staré cihlové budovy v centru, kde má soukromou praxi, jen dvě minuty. V reproduktorech se ozvalo zvonění telefonu, stiskla tlačítko na volantu, aby hovor přijala. „Ahoj, mami!“

„Moll?“ Z kovového zvuku systému bluetooth a hluku okolní dopravy šlo poznat, že jí Liz volá z auta. V tuhle denní dobu jí nikdy nevolala. Když Molly rozpoznala všechny známky špatné zprávy, sevřel se jí žaludek.

„Moll,“ křičela na ni Liz z reproduktoru. „Jde o tvou babičku. Přijeď za mnou do nemocnice.“

Kapitola 4

Říjen 1927
Chicago

„A pak,“ šeptala Cecily kamarádům, „se mě zeptal, jestli jsem někdy jezdila na koni. Potom řekl paní H., že se musí poradit se společníkem a že jí dá vědět, ale ta cena je podle něj moc vysoká.“

„Co to sakra má být?“ vyhrkl Flip. Byli venku na pustém oploceném dvoře a nad hlavou měli jasně modrou oblohu. Tulili se k sobě, aby se ochránili před studeným větrem. Kolem poletovaly hnědé a oranžové listy.

„Asi tě budou adoptovat,“ poznamenala smutně Dolores.

„Ale ten chlap přece neměl žádnou ženu!“ namítl Flip. S Dolores si muže, když přicházel, dobře prohlédli, pak je poslali ven. „Tak jak by mohl někoho adoptovat?“

„Pšt!“ okřikla ho Cecily. Druzí dva dali hlavu na stranu a pak se rozhlíželi, kdo by je snad mohl poslouchat, ale starší děti kopaly do plechovky a ti malí by tomu stejně nerozuměli.

Když jim všem bylo sedm – jako první slavil Flip a Dolores jako poslední –, složili krevní přísahu, že pořád budou držet při sobě, protože všichni moc dobře znali pravdu: když je vám sedm, šance, že vás někdo adoptuje, se v podstatě sníží na minimum. Neustále se tu objevovala nová miminka, minimálně jedno měsíčně, a právě ta si dospělí chtěli odnést domů. Těch devětadvacet dětí v sirotčinci, kterým už bylo více než devět a byly miminka v době epidemie španělské chřipky, nemělo naději.

Ale Cecily v rukávu skrývala jeden trumf: její matka pořád ještě byla naživu a plánovala, že se pro ni vrátí. Když ono zaškrtnuté políčko na formuláři ukázala Flipovi, ohrnoval nad tím nos. Jenomže Flip ohrnoval nos úplně nad vším kromě klubu Chicago Cubs. Cecily se tajně rozhodla, že až se pro ni matka jednou vrátí, přesvědčí ji, aby domů vzala i Flipa a Dolores. To by přece mělo být to nejmenší, co pro ni Madeline bude moct udělat, když tu kvůli ní musela trčet o dva roky déle. Kamarádům se s tím nesvěřila, protože nechtěla, aby se jí pořád vyptávali, kdy už to bude. Cecily si však dala dohromady i spoustu dalších informací. Tak zaprvé se na formuláři psalo i toto: Důvody, proč se dítěte vzdala: finanční. Matka je rozrušená, nedokáže vydělat dost, aby dítě uživila a zároveň se o něj dokázala postarat.

Zadruhé: Cecily se slečny Overshamové zeptala, co znamená finanční a rozrušená, slečna Overshamová jí vysvětlila, že finanční znamená „související s penězi“, a že když je někdo rozrušený, je „opravdu hodně nešťastný“.

Zatřetí si Cecily nejasně vybavovala, jak ji Madeline jednou vzala do obchodního domu Marshall Field v centru – jak šťastná její matka byla, když dveřmi prošly dovnitř a uviděla všechno to nablýskané zboží rozložené na skleněných pultech. Cecily však napomenula, aby hlavně na nic nesahala, protože si to nemůžou dovolit.

Když si tohle všechno spojila, tak se Cecily rozhodla, že Madeline teď určitě v tom obchodním domě pracuje a šetří peníze, aby si Cecily mohla zase vyzvednout. Cecily netušila, jak dlouho to může trvat, ale připadalo jí, že tři roky by stačit mohly. Ale co ona o tom ví? (Dokonce ani slečna Overshamová netušila, kolik si může vydělat prodavačka v obchodním domě.)

Cecily si představovala, jak Madeline každé ráno jezdí veřejnou dopravou do centra a každý večer se pak vrací domů. Představovala si, jak pomáhá ženám se zkoušením bot. Nebo možná klobouků. Nebo rtěnek. Madeline je jemná a laskavá a všichni si určitě rádi kupují to, co jim nabízí, protože je krásná. Ani je nemusí nijak přesvědčovat.

„Nevím, o co mu šlo,“ líčila Cecily kamarádům. Pak polkla. Co kdyby se tu objevila matka a Cecily tady nebyla? Nemyslela by si Madeline, že už se Cecily vzdala naděje? „Koukněte, prostě paní H. řeknu, že s ním nikam nepůjdu. A tím to skončí.“

Flip si opovržlivě odfrkl – tentokrát oprávněně; všem přece bylo jasné, že paní H. se nesmí říkat ne – a Dolores se na Cecily podívala velkýma a smutnýma očima.

Když se ten večer pomodlili a na pokoji se zhaslo, ucítila Cecily, jak jí někdo dloubl do ramene.

„Co je?“ šeptla, aniž by otevřela oči. Dolores uměla vylézt ze své postele a bez hlásku dojít až k Cecily. Vždycky jí před spaním ještě chtěla něco říct nebo se na něco zeptat. Bývaly to věci, o nichž nechtěla mluvit před Flipem, který takhle večer musel být v klučičí části místnosti, pokud se tedy nedomluvili, že se všichni sejdou na střeše. Ale na to dnes byla moc velká zima. A navíc Cecily nechtěla pokoušet štěstí a riskovat, že by ji někdo přistihl.

Dolores někdy dokázala vycítit, že se něco stane, dřív, než k tomu skutečně došlo, což Cecily zpočátku zlehčovala jako náhodu, ale později jí to připadalo více než užitečné. Ne že byste se jí mohli zeptat na něco, co jste potřebovali vědět; zkrátka občas dokázala věci vycítit. Tak například před dvěma týdny najednou přes dvůr upřela oči na Harriet a prohlásila: „Brzy ji někdo adoptuje.“

Což se zdálo naprosto absurdní. Harriet už v Domově byla dva roky a bylo jí šest. Navíc – jak říkala paní H. pokaždé, když si ji slečna Overshamová přivolala do třídy kvůli tomu, že Harriet dostala záchvat – neměla úplně přitažlivou povahu.

Ale týden po tomto Doloresině prohlášení se Cecily s kamarády dívala, jak si jakýsi vysoký muž v šedém kabátě a klobouku s mohutnou pohlednou ženou v nachovém kabátě a kloboučku Harriet odvádějí k čekajícímu Fordu model A. Oba ji drželi za ruce a starostlivě si s ní povídali. Pomohli jí nastoupit, muž pak obešel auto, aby se posadil za volant, a žena si vlezla k Harriet. Bouchly dveře a lesklé černé auto zamířilo pryč. Harriet se mačkala vepředu mezi svými novými rodiči. „Já vám to říkala,“ vyhrkla Dolores.

Proto Cecily čekala, kdy jí Dolores poví, že se sem chystá Cecilyina matka, ale zatím se to nestalo.

Vždyť Dolores přece nemůže vědět všechno.

„Stane se něco špatného,“ zašeptala naléhavě Dolores. „Ale nemůžu přijít na to co.“

„Buď zticha,“ šeptla Cecily. K čemu jsou podobné předpovědi? „Vrať se k sobě do postele, nebo nás dostaneš do maléru.“ Cecily pro jednou měla všech svých problémů až dost. Tušila totiž, že kdyby nebyla taková prskavka, jak říkala paní H., nedíval by se na ni ten muž tak, jak se na ni díval.

„Nechci, abys mě opustila, Ceccy,“ vyhrkla Dolores.

„Vždyť já tě neopouštím.“ Cecily doufala, že je to pravda. Ale když paní H. rozhodne, že odsud musí odejít, co s tím asi nadělá?

Uvědomila si, že není zas tak odvážná. Bála se spousty věcí! Bála se odejít z Domova, protože netušila, co všechno se skrývá ve světě mimo něj. Bála se být bez Dolores a Flipa.

A nejvíc ze všeho se bála toho, že zmešká, až se pro ni vrátí matka.

Pane Bože, já budu hodná, slibuju, modlila se. Ale nenuť mě, prosím, odsud odjíždět, pak budu tak hodná, že mě vůbec nepoznáš.

Dolores ji zatahala za přikrývku. „Uhni se.“ Cecily ji poslechla a Dolores si zalezla vedle ní. Cecily byla ráda, že ji zahřeje. Jen si musí dát pozor, aby se Dolores včas vzbudila a stihla se ráno vrátit k sobě. Slyšela, jak Dolores zakručelo v břiše. Brzy se připojil i její žaludek. K obědu a večeři dostávali jen řídkou bramborovou polévku, k snídani řídkou pšeničnou kaši.

Cecily chvilku musela myslet na to, jestli tam, kam ji chce odvést ten muž, náhodou nebude lepší jídlo a ve větším množství. Že by si třeba mohla dávat i svačinku před spaním.

Pak se zarazila. Prosím, Bože, nechci odsud odejít.

„Ten muž není dobrý, Ceccy,“ šeptala Dolores. Zírala do stropu, dál zabraná do vlastních snů. „Není ani trochu dobrý.“

„Buď zticha!“

Dolores Cecily chytila za ruku.

Kapitola 5

Úterý 17. února 2015
Itasca, Minnesota

Jakmile Cecily zvedla oči od plastového náramku se svým jménem, který měla kolem tenkého zápěstí – tahle stará ruka s jaterními skvrnami je opravdu její? –, a uviděla Liz s Molly, jak tam stojí se zamračeným obočím a přimhouřenýma očima, vlastně je litovala víc než sebe. Když se probudila na ocelovém lůžku s výhledem na řeku lemovanou ledovými krami a fádní šedou oblohu, připadalo jí to tak trochu jako dobrodružství – narušení všední rutiny. Ale možná z ní jen mluvily léky proti bolesti.

„Nechci, abyste si o mě dělaly starosti, holky,“ prohlásila, ačkoli netušila, kolik je vlastně hodin. Z oblohy to poznat nešlo. Je vůbec ten samý den? „Než se nadějete, budu zase v pořádku.“

Pak jí Liz oznámila, že v pondělí ji z nemocnice odvezou rovnou do Pines, rehabilitačního centra na kraji města. „Zaměstnanci doktora Olsona už ti tam všechno domluvili.“

„To je přece úplně směšné, já chci jít domů.“

„Nemůžeš se vrátit domů, mami. Nějakou dobu nebudeš moct chodit bez pomoci, natož abys chodila nahoru a dolů po schodech. Musíš si odpočinout a pak tě čeká dlouhá rehabilitace.“

Kvůli lékům na bolest se Cecily chtělo smát. Nebo možná plakat. „Tak se ke mně můžou nastěhovat Molly s Cadenem a pomoct mi.“ Proč to předtím vlastně tak umíněně odmítala? Chtěla Molly dopřát nezávislost, to ano – ale hlavně jí šlo o ni samotnou. Kdyby nebyla tak umanutá, tak by se jí tahle hloupá nehoda možná nikdy nestala…

„Mrzí mě to, babičko,“ začala Molly, „ale budeš potřebovat pomoc zdravotníků. Minimálně nějakou dobu.“

Když to říká Molly, asi to bude pravda. Molly by totiž pro ni udělala cokoli, to Cecily moc dobře věděla.

Takže je po velkém dobrodružství. Dovolila víčkům, aby klesla, a začalo se jí něco zdát.

Muž si pro Cecily přišel o tři dny později, při snídani. Nikdo jí nic ani nenaznačil. Paní H. se v jídelně objevila s malým žlutým svetrem a Cecilyiným kufříkem v ruce – Cecily překvapilo, že ho vůbec poznala, vždyť byl tak dlouho uložený ve skladu. Pak jí oznámila, že musí jít.

Cecily ta slova zasáhla jako kopanec do břicha. Vždyť se tolik snažila být hodná! Copak si toho Bůh nevšiml?

Ale teď už s tím skončí. Odstrčila od sebe misku s posledními vzácnými zbytky kaše. „Ne,“ prohlásila.

Paní H. podupávala nohou. Celá jídelna ztichla, protože všech sedmdesát sirotků poznalo, co se tady právě děje.

„Cecily,“ okřikla ji paní H.

Cecily si založila ruce a vyšpulila ret. „Ne. Nikam nepůjdu.“

Dolores s Flipem ji pozorovali s vykulenýma očima a pootevřenými ústy. I když všichni předem věděli, kdo tohle vyhraje.

Paní H. přišla a popadla Cecily za loket. Vytáhla ji ze židle a přinutila ji vstát. Nacpala Cecilyiny ruce do žlutého svetru, o kterém Cecily moc dobře věděla, že není a nikdy nebyl její. Nejradši by se rozplakala, ale neudělala to. Tu radost paní H. neudělá.

Takže nebyla dost hodná, aby to Bohu stačilo. (Vinu můžeš dávat jenom sobě, říkávala vždy paní H., když jim rozdávala tresty.)

Paní H. si promnula ruce a pak znovu popadla Cecily za paži, tak pevně, až to bolelo. „Dolores, Franku,“ oslovila je, „můžete se se Cecily jít rozloučit ke dveřím.“

Cecily se snažila ruku vytrhnout, ale nedokázala to. Dolores se rozplakala. Paní H. vlekla Cecily k východu a Dolores s Flipem je rychle následovali. Cecily za sebou cítila jejich přítomnost, zároveň jí ale hučelo v uších a nejradši by začala ječet. Kousla se do rtu a ovládla se. Ten svetr nějak divně páchnul, jako by už dlouho byl někde vzadu ve skříni.

Ve vstupní hale s vysokým stropem stál poblíž dveří muž v lesklém černém svrchníku. Svůj klobouk držel v rukách a přendaval ho z jedné do druhé. Když je uviděl, usmál se. „To je dobře,“ prohlásil.

Paní H. Cecily přinutila, aby se před něj postavila. „Je trochu smutná, že musí opustit kamarády. Nebráníme jim, aby mezi sebou navazovali vztahy, ale asi bychom s tím měli začít.“

Cecily konečně našla správná slova. „Paní H., tohle není fér! Nemůžete mě přece nutit odejít. Matka se pro mě vrátí a já Dolores a Flipovi slíbila, že je nikdy neopustím!“

Muž se zasmál, jako by byla štěně, které ještě neumí pořádně chodit, a paní H. zavrtěla hlavou. „Cecily, tohle je nejlepší řešení. Jednou to pochopíš. A teď se můžeš rozloučit.“

Cecily pevně sevřela oči. Má snad nějakou jinou možnost? Mohla by hodiny ječet a křičet, ale paní H. by to stejně nepohnulo. O tom se přesvědčila na vlastní kůži.

Muž paní H. podával obálku a řekl jí, že uvnitř najde domluvenou částku. Paní H. se podívala dovnitř a peníze přepočítala.

Ona mě prodává. Tohle zjištění na Cecily s tupým úderem dopadlo jako pytel plný mouky.

Musela přemýšlet, jakou asi má cenu.

Podle toho, že se paní H. na muže usmívala tak zářivě, jak to u ní za ty tři roky ještě nikdy neviděla, zřejmě dost velkou, aby ředitelka odmítala změnit názor.

Dobře, pomyslela si Cecily.

Obrátila se na Dolores s Flipem. Dokonce i Flip měl slzy v očích a Dolores si kousala nehet na malíčku. Cecily je přitáhla k sobě. Z jejich dechu ještě cítila kaši a vnímala i horké slzy tekoucí jim po tvářích.

„Vrátím se pro vás,“ šeptla. „Na něco přijdu.“

Dolores spustila ruku dolů a popotáhla, ale mluvila jistým hlasem: „Ne, nepřijdeš.“

Flip na Dolores pomalu mrkl.

„To není pravda!“ namítla Cecily.

Dolores zavrtěla hlavou. „Ne. Stane se ti něco velkého. Ještě nevím co. Ale nevrátíš se sem. Už nikdy.“

Cecily chtěla zakřičet všechna sprostá slova, co znala, Dolores přímo do tváře a pro jednou jí vysvětlit, že vůbec nic neví! Jak může Cecily obviňovat z toho, že je chce zradit? Že nechce dodržet svůj slib?

Flip se napřímil a hřbetem ruky si otřel nos. „Tak už jdi někam!“ obořil se na ni a rozzlobeně se zamračil. Cecily sebou trhla – ale pak podle jeho třesoucích se rtů poznala, že se jen snaží neztratit odvahu.

„Už musíš jít, Cecily,“ oznámila jí paní H. „Musíte chytit vlak.“

Cecily si s kamarády vyměnila významné pohledy. Vlak?

„To je něco!“ vyhrkl Flip.

Dobře. Taky musí být odvážná. Kolem světa za osmdesát dní. A začíná se ve vlaku!

Chytila Flipa za ruku, pak i Dolores. „Nikdy na vás nezapomenu, přísahám. Kdyby náhodou přišla moje matka, vyřiďte jí, že jsem to nikdy nevzdala. Řekněte jí, že jí vzkazuju, že si má vzít domů vás dva. Pak vás najdu. Všechny vás najdu, přísahám, že ano.“

„Jasně, všechno bude úplně růžičkový,“ brblal Flip, ale znovu rychle mrkal, aby zahnal slzy. Dolores slzy neskrývala, byla však úplně zticha. Paní H. vzala Cecily za ramena a cukla s ní dozadu, čímž její ruce vytrhla z rukou jejích kamarádů. Pak ji otočila obličejem k muži ve svrchníku, který už držel Cecilyin kufřík. Otevřel dveře do vnějšího světa a paní H. ji lehce postrčila.

A byla pryč.

Kapitola 6

Úterý 17. února 2015
Itasca, Minnesota

Jen co Liz oznámila, že má namířeno k Cecily domů, aby tam vyzvedla pár věcí, když teď Cecily odpočívá, Molly se zeptala: „Jsi si jistá, mami? Klidně tam zajedu já.“ Kromě hodiny, kdy Molly odjela na terapii s klientem, o kterém tvrdila, že mu to nemůže zrušit, strávily matka s dcerou v nemocniční čekárně celý den, pily zdejší hroznou kávu, přecházely po místnosti, pokoušely se o rozpačitou konverzaci. Nad starými časopisy se dohadovaly, komu tehdejší móda víc slušela. Liz poslouchala, jak Molly po telefonu ruší sezení dalším klientům a domlouvá, aby Caden po hokejovém tréninku jel na večeři ke kamarádovi.

„Ne, ty tu počkej, kdyby se náhodou probrala,“ prohlásila Liz. „A můžeš od Stacey zkusit vyzvědět nějaké interní informace.“ Jedna ze sester, které dnes měly službu, Stacey Thorsonová, se s Molly v dětství kamarádila, což Liz uklidňovalo, ale zároveň i trochu znervózňovalo, protože si Stacey představovala na přespávačkách, když holkám bylo osm, devět, deset, jak pištěla a vyváděla. Liz se těch vzpomínek pokusila zbavit, připomenout si, že ani jedna z nich není stejná jako před třiceti lety. „Neuškodí mi, když se nadýchám čerstvého vzduchu.“

Nechala se od Molly obejmout, i když jí to nepřineslo uvolnění. Pak se oblékla do chladného počasí a vyrazila do zataženého odpoledne.

Některé dny si člověk ráno nedokázal představit, co všechno se do večera seběhne.

V jejím Grand Cherokee byla zima, tak ho Liz nechala chvilku běžet na neutrál, aby se vnitřek auta zahřál, přitom si kontrolovala telefon. Její syn Eric se zatím neozval, i když mu psala hned po skončení Cecilyiny operace – ale na tom nebylo nic divného. Žil totiž v Patagonii, kde pracoval jako horský vůdce a nebyl moc často na mobilním signálu. Liz mu hrozně nerada nechávala vzkazy, protože pak si jen zbytečně dělala starosti, že skončil někde v lavině.

Na to však teď nesmí myslet. To ani náhodou. Odložila telefon, zařadila rychlost a vyrazila po dobře známé cestě ledovými ulicemi do domu svých rodičů v úhledné čtvrti na druhé straně klikatící se řeky. Její otec měl velký podíl na vybudování nemocnice v roce 1965. V té době byla úplně špičková, když se tu přestřihávala páska – stejný týden, kdy Liz maturovala –, šlo o nejmodernější ústav v severní Minnesotě. O mnoho let později, v roce 2000, její matka v podstatě sama vybrala finanční prostředky (včetně štědrého příspěvku od Liz a Deana) na velkou přístavbu a rekonstrukci provedenou na Samovu počest. Právě díky tomu lidem jako Cecily v tomto městě vůbec mohli operovat kyčel a nemuseli je sanitkou vézt sto padesát kilometrů do velké nemocnice v Duluthu. (Cecily cesty do Duluthu, ať už je podnikali z jakéhokoli důvodu, nenáviděla, Liz netušila proč, navíc zdejší ortoped, doktor Olson, chodil do stejného kostela jako Cecily. Takže se tu Cecily dostane skvělé péče bez ohledu na Stacey Thorsonovou.)

Proč tedy Liz stále zevnitř nahlodával ten nepříjemný pocit? Mělo se jí přece ulevit, když se Cecily probrala a vypadala příčetně – vlastně se dokonce zdálo, že už zase je ve své kůži. A nepřešlo to, ani když je doktor Olson informoval, že to vidí optimisticky a že s řádnou fyzioterapií by se Cecily za několik měsíců měla úplně uzdravit.

Tak to přece bylo, ne? Měla a za několik měsíců. Jenomže ty „měsíce“ mohou vlastně tvořit velkou část času, který Cecily ještě má strávit na této zemi.

A Liz nedokázala odhadnout, jestli to bez své matky vůbec zvládne.

Myšlenka, že jednou zkrátka bude muset, se až do dnes zdála tak mlhavá. Po rychlém vyhledávání na telefonu – poté, co doktor Olson na její úzkostné otázky o prognóze odpověděl, že „to prozatím bude lepší brát den po dni“, a jemně jí položil ruku na předloktí – zjistila, že u starších lidí se ze zlomeniny krčku plně uzdraví jen polovina a téměř polovina do roka zemře.

Na zlomeninu krčku nejpravděpodobněji umírají ti nejstarší a nejkřehčí pacienti, obvykle to totiž má za následek náhlé výrazné zhoršení celkového fungování…

Ne. Ne, ne, ne. Takhle to u Cecily dopadnout nesmí.

Liz vjela na příjezdovou cestu starého domu, pneumatiky křupaly na ledě, a pak vystoupila. Než stihla vyjít k zadnímu vchodu, vyběhl ze svého malého domku Harold, bez kabátu, jen v kostkované flanelové košili. Měla mu zavolat, jak se vše vyvíjí, proč ji to nenapadlo? „Jak je na tom?“ volal na ni. „Je v pořádku?“

Liz se otočila, snažila se tvářit co nejklidněji a náhle si uvědomila, jak moc je unavená. Byla ráda, že v nastávajícím šeru její zevnějšek snad působí o něco lépe. „Museli ji operovat. Doktoru Olsonovi se ji podařilo dát do pořádku, což je v podstatě zázrak. Jsem ti velice zavázaná, Harolde. Omlouvám se, že jsem ti nezavolala.“

„A kdy ji pustí domů?“

„Ještě nějakou dobu ne. Na chvilku bude v Pines.“

„Jasně.“ Harold si povzdechl tak, že mu stoupla pára od úst. „Mohlo to dopadnout mnohem hůř. Bess udělala teplou večeři. Přinesu ti talíř.“

Nenechal se odbýt, ani když mu Liz tvrdila, že je v domě jen na chvilku a že se zase musí vrátit do nemocnice, protože tam na ni čeká Molly. „V tom případě,“ trval na svém, „Bess připraví ještě jednu porci do krabičky pro Molly.“ Liz nezbylo nic jiného než si povzdechnout a poděkovat.

V kuchyni byla zima; Cecily zřejmě ráno nezapnula topení. Liz rozsvítila, čímž odhalila stůl slonovinové barvy s ocelovými okraji a židle, které tu byly celý její život. Světle modré skříňky a linoleum s modrožlutým vzorem byly ještě starší.

Cecily se Samem se do tohoto domu nastěhovali, když Liz bylo jen pár měsíců. Lizin dědeček, starý pan doktor Larson, zemřel, a Sam, který v té době pracoval na východě, vyslechl prosbu své matky, aby se vrátil domů a převzal otcovu praxi. Samovy sestry se v té době už odstěhovaly do Minneapolisu a jeho matka byla tak unesená představou, že by se také mohla přestěhovat do velkého města, že mladé rodině předala dům včetně lékařské ordinace v přední části a vývěsní cedule s nápisem Doktor Larson. Lizin otec zde pacienty přijímal až do její osmé třídy. Tehdy svou praxi konečně spojil s novou klinikou.

To všechno teď ale byla dávná minulost. Liz zavřela dveře na zadní schodiště – místo činu. Vždy z nějakého důvodu tu úzkou, prudkou a studenou chodbu nesnášela. A teď už to bylo opodstatněné. V jídelně nastavila termostat, poslouchala, jak naskakuje kotel, a rozsvítila světlo – kulatá stínidla lustru nad stolem vrhala teplou žlutou záři. Snažila se nějak zahnat ten děsivý dojem opuštěnosti, kterým dům působil po pouhém jednom dni Cecilyiny nepřítomnosti. Ale Cecilyiny stopy tu byly všudypřítomné. Na okně ve výklenku, kudy dovnitř pronikaly poslední zbytky světla, byli nalepení známí papíroví andělíčci a srdíčka ze dne svatého Valentýna. Uprostřed dlouhého dubového stolu byly v modré skleněné váze červené růže. Ležely tam úhledně urovnané papíry a opravdové dopisy, které čekaly na odpověď; Cecilyino nejoblíbenější modré pero.

Všechno to vypadalo tak obyčejně. Domácky. Ale přesto si Liz z nějakého důvodu připadala jako vetřelec. Nejradši by odsud co nejdřív odešla a vrátila se za matkou do nemocnice.

Když Liz mířila k přednímu schodišti, prošla klenutým vchodem do obýváku. Tato místnost, zařízená ve viktoriánském stylu, působila formálně a Cecily by tam zvládla v podstatě okamžitě přijmout deset až dvanáct hostů. Dvě pohovky stojící proti sobě byly lemované ušáky a všechen tento nábytek byl rozmístěný kolem oválného konferenčního stolku s mramorovým povrchem. Za posledních osmašedesát let tento pokoj zažil řadu nejdůležitějších jednání, která se tady v Itasce odehrála! Schůzky knižního klubu, charitativní akce, nekonečnou řadu odpoledních káv, každotýdenní schůzky Cecilyiny Modlitební a akční skupiny. (Cecily ji vždy propagovala slovy: hodně jednáme a taky se trochu modlíme.)

Liz vystoupala do schodů, prsty přejížděla po dubovém zábradlí a z nějakého důvodu si vybavila, jak ji tu jednou Robby Hanson, když jí bylo patnáct, vyzvedával na její první schůzku. Chystali se na školní ples; Liz si pořád ještě pamatovala tyrkysové saténové šaty, které tenkrát měla, jak hladké jí připadaly její nylonky a jak se kymácela na nových bílých lodičkách, když vyšla zpoza rohu a uviděla nervózně působícího Robbyho v saku a kravatě, stojícího vedle Lizina otce. Když Sam uviděl Liz scházet ze schodů, sundal si brýle a kloubem na ruce si otřel oko. V té době si ještě myslel, že by mohla kráčet v jeho stopách a stát se lékařkou – ano, byl natolik pokrokový, že ho nikdy nenapadlo, že to nemůže dotáhnout dál než na sestru.

V koupelně nahoře Liz procházela zásuvky, aby našla matčinu toaletní taštičku, pak se dívala do lékárničky a snažila se přijít na to, co by matka mohla potřebovat: hydratační krém, tužku na obočí (Cecily určitě bude chtít vypadat dobře, až za ní někdo přijde na návštěvu), rtěnku, pinzetu, předepsané léky.

Hlavní ložnice zabírala celou přední část domu, a protože se sem Liz příliš často nedostala, tak ji, když do ní vešla, znovu udivilo, jak moc ji Cecily po Samově smrti předělala: levandulové stěny, divoký přehoz na postel ze směsi zářivě modré, oranžové, žluté a nachové; desítka pestrobarevných polštářků vyrovnaných do poloviny postele, na tom velkém vpředu se skvěl nápis: Život je moc krátký na to, aby se člověk snažil zapadnout. V každém rohu stály knihovny, které úplně přetékaly řadami beletrie. Staré knihy, za těch osmašedesát let v domě jich nashromáždili tisícovky, se přesunuly dolů, do otcovy pracovny, nahoru do podkroví a na police v pokojích pro hosty. Cecily tvrdila, že se jich nemůže zbavit – Vždyť jsou jako staří kamarádi! –, dobře věděla, kde každá z nich je.

Když vynechala levandulové stěny, uklidnilo Liz zjištění, že Cecilyina pracovna v sousední věžičce vypadá stejně jako celý Lizin život: stůl s výhledem do zahrady a na roh ulice, šikmé stěny, které pod okny opět lemovaly police přecpané knihami. Na každé z polic byl polštářek, jenž se ideálně hodil k tomu, aby se na něj položilo nějaké dítě a pustilo se do čtení. Liz vzpomínala na zvuky matčina pera, na skládání dopisních papírů a jejich vkládání do obálky, pak taky na to, jak Cecily nechávala Liz olizovat známky a potom je pečlivě přilepovala na obálky.

To se však na začátku nedělo příliš často. Tehdy totiž Cecily ještě trávila téměř veškerý svůj čas dole v Samově recepci, kde vítala pacienty, uspořádávala jejich karty a vytahovala mince zpoza dětských oušek, aby jejich majitele rozesmála. V osmi letech Liz naučila, jak třídit karty podle abecedy, zvedat telefon a objednávat pacienty. „Po těchto úkolech se mi rozhodně stýskat nebude,“ prohlásila Cecily, když je kompletně předala Liz. Samovi oznámila, že Liz pro ně má dostatečnou kvalifikaci, a navíc se na takovou práci hodí mnohem lépe než Cecily. Jen co Liz ještě trochu vyrostla, otec jí dovolil listovat učebnicí anatomie a odpovídal jí na všechny otázky. Mrzelo ji, když svou ordinaci přestěhoval na kliniku, ale Cecily prohlásila, že ona tedy rozhodně má radost, že je Sam pryč, protože má víc času na svůj výbor.

Když se pak Liz vracela ze školy, minimálně jednou týdně našla matku v kuchyni, jak připravuje jeden ze svých patnáctivrstvých dortů. „Tyhle dorty lidi přimějí změnit názor,“ říkávala. „Pak jsou ochotní otevřít peněženky! Dělají úplné zázraky.“ Během pěti let dokázala získat milion dolarů na umělecké centrum. (Tyhle dorty byly Cecilyin „tajný recept“: Liz jí jednou, zhruba v sedmi letech, pomáhala s pečením, ale pátá vrstva nějak sklouzla stranou a stala se z ní nevzhledná hrouda horké polevy, což je obě rozplakalo. Liz matčin pláč vyděsil natolik, že už jí nikdy poté nepomáhala.)

Teď v osmašedesáti už měla Liz dostatečný nadhled, aby odhadla, že většina dětí, které měly tolik štěstí, že o ně bylo řádně pečováno, podobně jako Liz věřila, že jejich rodiče zkrátka jsou normální rodiče, že na nich není nic jedinečného ani zajímavého. „Naši jsou naprosto konvenční,“ oznamovala Deanovi těsně předtím, než si ho v posledním ročníku vysoké přivezla domů. Když se nad tím nyní zamyslela, její opovržení vůči měšťáctví, její tichý náznak rebelství byly způsobeny jen tím, že se snažila zapadnout mezi jiné lidi. Když se později sama stala matkou, přestěhovali se s Deanem zpátky do Itascy, protože její muž tvrdil, že to musí být nejlepší místo na zemi pro výchovu dětí. „Jen se podívej, jak ses vyvedla ty, zlato.“ Tehdy jí konvenčnost rodičů a jejich pevné zapojení do okolí přinášely velký klid a ráda by někdy dosáhla něčeho podobného. (Ve skutečnosti se však do místní komunity mnohem lépe začlenil Dean, Liz se pořád cítila nějak nepatřičně, jako by to byla ona, kdo se sem přistěhoval odjinud.)

Teď Liz vzala knížky, které ležely na Cecilyině nočním stolku – útlý svazek s názvem Jít dál, umění vytrvalosti a novou detektivku od Laury Lippmanové. Pak ze skříně vytáhla kabelku značky Vera Bradley a zamířila k vrchní zásuvce prádelníku. Procházela Cecilyiným růžovým a bílým saténovým spodním prádlem, připadala si jako lupič a snažila se po hmatu najít nějaké, které by bylo co nejpohodlnější.

Ve spodní části sloupečku prsty nahmatala něco, co připomínalo tvrdý papír. To ji překvapilo.

Podívala se do zásuvky, sloupeček trochu posunula a objevila tuhou, obyčejnou obálku.

To je divné. Co může být uvnitř? Matka přece nemá žádná tajemství.

Liz obálku vytáhla a otevřela. Uvnitř byla stará černobílá fotka, poškrábaná, s ohnutými rohy, plná skvrn a trochu pomuchlaná, jako by zůstala někde venku na dešti. Byl na ní vážně se tvářící chlapec (asi sedmnáctiletý), stál na jakémsi blíže neurčeném poli, opíral se o palici, na sobě měl čepici, jakou nosili kolportéři, a díval se stranou. Podle tvaru nosu a odstínu kůže to mohl být Afroameričan, ale dalo se to jen těžko poznat. Na zadní straně snímku bylo rukopisem, který Liz neznala, napsáno: Štístko.

Liz svou matku snad stokrát viděla procházet přeplněnou krabici ve starožitnictví s názvem Neidentifikované fotky (Neznáte je?). A tenhle snímek klidně mohl pocházet odsud.

Ale žádná žena si přece pod spodní prádlo neschovává nic, co by pro ni nemělo nějaký osobní význam, nebo snad ano?

No, Liz se na to Cecily jen těžko mohla zeptat takhle brzy po operaci. Navíc kdyby se jí zeptala, v podstatě by přiznala, že se jí hrabala ve věcech…

Zdálky se ozvalo zaklepání na dveře do kuchyně, které ji vylekalo. Dveře se pootevřely. „Jen ti to dám na stůl!“ zavolal na ni Harold. Liz na něj křikla, že děkuje, a snažila se znít přirozeně. Vždyť ji přece nepřistihl při žádné nekalosti. Pak zaslechla, že soused zase odchází.

Dlouze si vydechla. Nesmyslů už bylo až dost. Musí se vrátit do nemocnice. Schovala fotku tam, kde ji našla, rychle dobalila zbytek věcí, pak zamířila dolů a cestou všude pozhasínala. Záhadná fotografie se vytrácela do pozadí, protože ji přehlušily současné starosti. Dům bude celou noc prázdný – a kdo ví, jak dlouho poté taky. Harold na něj samozřejmě dohlédne, ale to přece není stejné, jako když v něm někdo trvale bydlí. V téhle roční době tu může zamrznout potrubí; v domě se za poměrně krátký čas může stát něco závažného.

Aspoň že nechala zapnuté topení – i když Cecily to, že vytápí prázdný dům, jistě bude připadat jako výstřední marnotratnost.

Zase se přistihla při činu. To Cecily teď má trápení. Ona se bude muset pochlapit.

A co vyvolalo ty slzy?

Ale i tak – čemu se smáli?

On jí však neodpověděl.