přeložila Mirka Palkosková

THE FLAME KING’S CAPTIVE

Copyright © 2023 by Chloe Chastaine

All Rights Reserved

Copyright © 2025 for the Czech translation by Mirka Palkosková

Copyright © 2025 for Cover by Sylvia Frost at thebookbrander.com

Copyright © 2025 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-284-0847-3

Jsem dlužníkem Christiana Koutny, za krátká fitness videa, která sdílí online. Do tělocvičny jsem se nikdy nevypravila, ale podnítil mě, abych se den za dnem věnovala tomuto dokumentu ve Wordu, takže Christiane, děkuji za motivaci. Byl bys nádherný Král plamenů.

Poznámka autorky

Drazí čtenáři, k smrti jsem toužila uniknout do bujného světa fantasy, naplněného kouzly a smrtelným ohrožením, s nebezpečně přitažlivým hrdinou. Lilith Vincent a Chloe Chastaine jsou jedna a tatáž osoba, takže pokud jste četli knížky Lilith, už znáte můj styl: pomalý žár a posedlé, nebezpečné hrdiny. Tahle knížka vře ještě pomaleji, ale je v ní hodně chemie a přitažlivosti, a hrdina dostal trojitou dávku obsese svou dívkou. Na všech romancích z omegaversa o osudových milencích mám totiž nejraději právě příběh o spojení dvou hrdinů, které je tak silné, že je umí naprosto zaslepit, i když proti tomu jeden z nich bojuje.

Tahle kniha se liší hlavně nadměrnou velikostí a tím, že má opravdu hodně šťávy. Hrdina Zabriel je posedlý šílenec a Isavelle je nevinná a sladká, ale dost chytrá, aby si svého krále dokázala zkrotit. A teď vážně, v mé knize se kleje, je v ní plno krve, násilí, smrti a detailně popsaných sexuálních scén. Není vhodná, pokud vám ještě nebylo osmnáct let.

Jestli jsme se ještě nepotkali, moc díky za to, že jste tady a vybrali jste si právě tuto knihu. Snad tyhle žárlivce milujete stejně jako já. Dokonce i jeho drak je jí posedlý.

1

Isavelle

Od severních hor bičují mýtinu mrazivé poryvy větru a zvedají do vzduchu vlny sněhu a popela.

Dva strážní z Bratrstva mě nelítostně popadnou za paže a vlečou k pohřební hranici, která se tyčí před námi. Obličej mám popálený od horka a bosýma nohama klopýtám po zmrzlé, kamenité zemi. Ruce mám svázané a v ústech roubík.

Nemůžu utéci.

Nemůžu křičet.

Tělo mám pokryté modřinami a šrámy, už tři dny jsem nejedla ani nespala. Zpoza dlouhého závoje zahlédnu desítky členů Bratrstva v pláštích, s rukama zachumlanýma do rukávů, a jejich gardistu ve zbroji zjizvené bitvou. Ve vzduchu visí štiplavý zápach spáleného masa a kadidla.

Bratrstvo hučí a hučí, zpívá své hymny, a stráže mě vlečou mlčícím davem přihlížejících. Nálada připomíná spíš pohřeb než svatbu, a to sedí, protože mou oddací síní je hořící hranice a na ní popel a ohořelé kosti. Dnes se nebude přísahat věrnost. Se svým manželem, králem Alasterem, se spojím navždy, až mě hodí na vrchol hořící hranice, a má ohnivá smrt je poslední nadějí Bratrstva na obrat ve válce.

Je to velké privilegium, že mě mezi všemi ostatními vybrali pro tak svatou povinnost.

Když mi to Nejvyšší kněz oznámil, plivla jsem mu do obličeje, čímž jsem si vysloužila čerstvý kabátek z ran bičem. Vím, proč mě ze všech Panen pod závoji vybrali, abych se provdala za krále Alastera. Pro mou neposlušnost. Proto, že se chovám neuctivě. Pro drzost. Nejvyšší kněz je tak křehký, a natolik paranoidní, že nemohl snést mé pohrdavé pohledy a drobné projevy vzpurnosti, třeba když jsem při modlitbě pouze hýbala ústy, namísto abych mluvila nahlas.

Teď se na mě dívá a rty mu křiví vítězný úsměv. Vpíjí se do mě pohledem svých šedých očí a světlo ohně se mu třpytí na krátkém vousu protkaném stříbrem. Teď, když mám svázané ruce a v ústech roubík, jsem konečně taková, jakou mě vždycky chtěl. Svolná. Tichá.

Poražená.

Při poslední rovnodennosti po sklizni minulý rok mě vyrvali z mého domova a rodiny, jako součást desátku, který Bratrstvo vyžaduje od každé vesnice v Maledinu. Jedna desetina sklizně a dobytka. Pokud není dost jídla, aby všichni přežili zimu, berou si místo toho z vesnice dcery. Sklizeň byla slabá, zvířata nemocná, a tak jsem věděla, že přijdou. Skryla jsem svou sestru, dvě další dívky i sebe, ale neskryla jsem se dost dobře. Odvlekli mě do kočáru a poslali mě žít do klášterů, kde jsem se stala Pannou pod závojem a kde mě nutili sloužit mužům, které na celém světě nejvíce nenávidím.

Bratrstvo vládne lidu v Maledinu tvrdou pěstí, zatímco káže slovo Boží. Učí nás, že smrt je darem a utrpení je čest. Pokud netrpíme, pravděpodobně hřešíme. Na dodržování dekretů Bratrstva dohlíží Bratrská garda, ozbrojení vojáci, kteří nutí lidi z Maledinu chodit do kostela, pokud nejdou sami, kteří mlátí rodiny a popravují ty, kteří jsou obviněni z kacířství. Mají nad námi absolutní moc, a naši králové jsou jejich loutky, ačkoli se říká, že i Bratrstvo slouží někomu dalšímu, o němž se mluví jen jako o Králi stínů a který ještě je krutější a nelítostnější než jeho nejoddanější sluhové.

To vše se ale před týdnem změnilo, protože přišli draci.

Vtrhli sem ze severu, vydechují oheň a plní celou oblohu. Neuvěřitelná stvoření. Nemožná stvoření. Kostely hoří, po cestách se válejí stovky mrtvých z Bratrské gardy a kněží Bratrstva s křikem utekli do lesů.

Celý život jsme si za dlouhých zimních nocí vyprávěli příběhy o dracích a o jezdcích na dracích, ale to bylo všechno. Jen příběhy. Bratrstvo nás nenávidělo za to, že si o nich vyprávíme, a každý, koho chytili, byl zbitý a mučený. Můj oblíbený příběh se jmenuje „Vězeň z hor“, o silném jezdci na draku a právoplatném vládci Maledinu, kterého před stovkami let zradil proradný mág a chytil ho do pasti pod Bodanskými horami. Bratrstvo hlásalo, že v Bodanských horách na severu nic není, jen krvežízniví vlci, medvědi a sníh. Draci a jezdci na dracích patří do nesmrtelných příběhů, které se nehodí ke zbožným následovníkům jediného pravého Boha.

A teď Bratrstvo kosí stvůry, o kterých tvrdili, že neexistují.

Slyšela jsem, že jejich velitel létá na obrovitánském černém drakovi a místo očí má žhavé uhlíky. Některé Panny pod závojem si šeptají, že pochází z hlubin podsvětí. Je to stvůra z pekla, co teď prochází mezi námi.

Král Alaster byl včera zabit v bitvě, údajně hrdinně bránil hlavní město. Vzhledem k tomu, že jeho tělo je tady, stovky mil od Lenhale, kde prý měl padnout, mám podezření, že se ve skutečnosti snažil zachránit si život útěkem na jih.

Jeho duše musí být usmířena nevěstou, která ho bude následovat na onen svět, jinak Maledin nikdy nepovstane a neporazí nájezdníky.

Pohřební hranice hladově hučí. Přes závoj cítím horko. Když zarývám paty do země a kňourám, vojáci, kteří mě táhnou k hranici, mě prostě vlečou po zemi. Ještě pár kroků a hodí mě do plamenů. Vedro mi spaluje nohy. Z hranice se skutálí poleno a zahalí mi kotníky do oblaku jisker, a kdybych neměla roubík, křičela bych.

V srdci mi plane zlost a zoufalství.

Doufám, že je draci všechny spálí.

Všechny Bratry a každého člena Bratrské gardy, a všichni s křikem půjdou do pekla.

Vojáci mě drží pod rameny a zdvihají mě do vzduchu, zpěv Bratrstva kolem se vzdouvá k vyvrcholení.

Nad hlavami nám zazní zničující řev. Obloha se setmí a mdlé zimní slunce mizí za obrovskou siluetou. Vzhlédnu přes svůj mlhavý závoj a rozpoznávám nezměrnou šupinatou přední nohu s drápy, velkou jako dům, která se snáší přímo ke mně. Vojáci, kteří mě drží, pouští mé ruce a dávají se na útěk, ale já nemám víc času, jen uskakuji od ohně a padám na břicho.

Ozve se úder a země pode mnou se otřese. Když se prach a popel usadí, vidím obrovského černého draka. Přistál na pohřební hranici, zadupal plameny a to, co zbylo, a po mé oddací síni nezůstalo ani památky.

Drak.

Ležím na zemi, mezi jeho předními pařáty. Jejich otisky jsem viděla vyryté ve skalách, které lemují silnice k Bodanským horám – jako varování, aby tam člověk nechodil, protože ta obří monstra jen dřímou a čekají na den, kdy se jezdci vrátí a shromáždí je k bitvě. Dotýkala jsem se těch vrypů a v duchu si něco přála. Jak bláznivé děcko jsem byla, protože teď mě má rozdupat stvůra černá jako havran, která se nade mnou tyčí.

Ozývá se na půl tuctu svištivých úderů, mám podezření, že jsou to další draci, kteří přistávají na mýtině, a kolem slyším celou bouři hromového vrčení.

Nejvyšší kněz kvičí: „Démone! Jak se opovažuješ znesvětit pohřeb krále Alastera? Jeho nevěsta se k němu měla přidat na hranici.“

Démon?

Ze hřbetu černého draka se ozve klouzavý zvuk a na délku paže od místa, kde ležím, se objeví dvě nohy ve zbroji. Natahuji krk a dívám se na toho největšího muže, jakého jsem kdy potkala. Obr převyšuje všechny gardisty a Bratry o hlavu i ramena, plátové brnění mu září na mohutném těle a přes ramena se mu vlní plášť. Po zádech mu spadají kaskády černých vlasů.

Levou rukou líně drží jílec meče v pochvě, pohlédne na Nejvyššího kněze a zeptá se: „Nevěsta?“

Nejvyšší kněz ukáže za draka, kde ležím.

Nájezdník se ohlédne, ale nevím, jestli je překvapený, že mě vidí, protože mám závoj. Posadí se na paty, s rukou zapřenou o dračí plec, a promluví s lehkým úsměškem: „Čauky, královničko. Omlouvám se. Zbytky tvého ženicha jsou rozdrcené na prášek.“

Vůbec ho to nemrzí. Mužův hluboký baryton zní pobaveným podtónem. Nedokáži moc rozeznat jeho obličej, ale na čelisti má tmavé šmouhy, které připomínají bahno nebo krev. Tmavý plášť je rudě podšitý.

„Upálit zaživa tě můžeme jindy, když budeš chtít. Vylez zpod Scourge.“

Natáhne ruku v kovové rukavici, která je větší než moje hlava, ale nemůžu ji uchopit, protože mám ruce svázané za zády.

Když se k němu nenatáhnu, zařve „Na tohle nemám čas,“ načež mě popadne v podpaždí a vytáhne mě na nohy. Zapotácím se.

Zachytí mě, a když ucítí, že mám pod závojem svázané ruce, z netrpělivosti se stane překvapení. „Krev a dračí chcanky. Ty seš svázaná?“

To si myslel, že se těším, jak mě hodí na hořící hranici?

Vždycky jsem byla malá, ale vedle tohohle obrovského muže si připadám jako mravenec. Temeno hlavy mám akorát v úrovni nájezdníkových loktů.

Ať už se cizinec chystal říct cokoli, slova přehluší bitevní řev a výkřiky „Zabijte démona!“

Bratrská garda útočí na nájezdníky a na mýtině se rozezvučí řinčení ocele. Nalevo i napravo vyšlehává oheň a kouř a muži řvou bolestí.

Nájezdník vytasí obrovský meč se širokou čepelí a uhne před úderem jednoho z útočících gardistů. Zvedne nohu v brnění a zatlačí muže k černém dračímu čenichu. Příšera rozevře čelisti a překousne gardistu ve dví, až se ozve odporné zakřupání kostí.

Po mém boku se objeví Nejvyšší kněz a snaží se mě chytit. „Ty půjdeš se mnou,“ štěkne.

Už mám dost mužů, co si se mnou dělají, co chtějí, a vrhnu se na opačnou stranu, kolem dračího spáru, k nájezdníkovi v plášti. Neběžím za ním, aby mě ochránil. Snažím se proklouznout vedle něho a vyběhnout z mýtiny, ale v tu chvíli se obrátí vítr. Okraj mého závoje šlehne ve větru a otře se o mužovo brnění. V poryvu větru zatančí dlouhé, černé vlasy.

Nájezdník se ke mně otočí a jeho meč klesne, jako by byl v tranzu. Nedokáži rozeznat výraz na jeho tváři, ale cítím, jak mě zabrní šíje.

„Sha’len,“ řekne chraptivým, naléhavým hlasem.

Vykročí ke mně. Roubík je tak těsný, že se nezmůžu ani na nesouhlasné pípnutí, ale důrazně zavrtím hlavou a snažím se vykroutit svázaná zápěstí, zatímco od něj couvám.

Nevěnuj mi pozornost.

Nejsem důležitá.

Nejsem nikdo.

Rozběhne se proti němu gardista s napřaženým mečem, ale nájezdník na mě zírá a ani se neotočí, aby se bránil.

Černý drak ale popadne útočníka do čelistí, zvedne ho a mrští jím mimo mýtinu, jako by to byla hadrová panenka. Jeho výkřik zanikne ve větru.

Couvám dál, ale nájezdník jde za mnou, ztěžka oddechuje a kráčí jako ve snách. Napravo ode mě vyšlehne oheň a ozáří mu obličej, takže vidím ostrou linii jeho tmavého obočí a oči, které se zdají hořet jako dva rudé uhlíky, ale to musí být jen hra světla od ohně.

Má v úmyslu mě zabít? Rozčílila jsem ho něčím?

Obrovský drak za ním pozorně sleduje bitvu a seká zuby na všechny strany, jak brání svého pána. Z vrcholku nedalekého kopce se ozývá křik. „Zabijte nájezdníky. Zabijte démona.“ Dorazily posily a z vrcholku kopce se na nás žene Bratrská garda, s válečným pokřikem na rtech. Když černý drak zařve, nájezdník mi konečně přestane věnovat pozornost.

Otočím se a utíkám, ale nejsem dost rychlá. Nájezdník natáhne ruku a pod závojem mě chytí za zápěstí. Kvičím až z hloubi hrdla a snažím se mu vytrhnout ze sevření.

„Doprdele,“ zařve nájezdník a rozhlíží se nalevo napravo, jako by se snažil rozhodnout. Za okamžik už mě popadne okolo pasu a přitáhne si mě k sobě. Všechny hrany ocelového plátového brnění se mi zaryjí do zbitého těla. Zdvihne mě ze země a mám pocit, že s námi kráčí někam nahoru, až nakonec přes cosi přehodí nohu a mě posadí před sebe. Tady nahoře je o dost víc světla, protože slunce už není zastíněné tím obrovským černým drakem. A pak to pochopím.

Sedíme totiž na černém drakovi.

Po obou stranách se zvednou obrovská černá křídla a země pod námi se zachvěje. Znovu zakvičím, a nájezdníkovo objetí se ještě zpevní. Svíjím se mu v pažích, snažím se mu vykroutit, a naléhavě křičím: „Mmmh–“

Muž, který mě drží, mi konejšivě zamumlá do ucha: „Neboj se. Držím tě.“

A přesně toho se bojím.

Křídla černé příšery bičují povětří a zprudka vyrážíme k obloze. Třeštím oči a křičím, tence a vysoko, hluboko v hrdle.

Jsem uvězněná v nájezdníkově železném objetí. To, co ještě dokážu vidět ze země, se nebezpečně rychle vzdaluje, jako by se země propadala do pekla a my jen taktak unikli stejnému osudu.

2

Isavelle

Démon.

Tak nájezdníka pojmenovali členové Bratrstva. Když teď zlehka sedí obkročmo na draku, který chrlí oheň a vznáší se do povětří, mám sklon tomu věřit.

Země pod námi se točí. Kolem nás fičí vítr a je studenější a studenější. Možná se mě chystá shodit z dračího hřbetu a já se na zemi rozbiju na kousíčky, aby mě potrestal za to, že jsem si měla vzít nepřátelského krále. Ani jsem neměla příležitost mu říct, že jsem se nevěstou nestala dobrovolně.

Cizinec mi strká ruku pod závoj a já zuřivě vrtím hlavou, když po mně šmátrá.

Silné ruce. Hledají.

„Uklidni se. Já ti neublížím,“ vrčí mi do ucha.

Ozve se svist nože a provaz mi padá ze zápěstí. Palčivá bolest v ramenou se rázem rozplyne a já s úlevou zavírám oči.

Nájezdník zvedne přeřezané provazy, vítr mu je vyškubne z prstů a unáší je někam za nás.

Natahuji se pod závojem, abych si ze zubů vyškubla roubík a navlhčila si vyschlé rty. Vytrhnu roubík a zhluboka naplním plíce vzduchem. Nejsem volná, ale jsem o něco málo volnější, než jsem byla před chvílí, i když tu je ten obrovský ozbrojený muž a tiskne si mě k sobě.

Jak drak tluče křídly, linie horizontu se zvedá a padá v rytmu jeho rozvlněného těla. Břichem mi projede vlna nevolnosti a zamotá se mi hlava.

Myslím, že nemám ráda létání.

„Jak se jmenuješ?“ ozve se mi cizinec do ucha, abych ho slyšela i přes vítr.

Otevřu ústa, abych mu odpověděla, a v žaludku se mi zvedne vlna nevolnosti, až si musím oběma rukama přikrýt ústa.

„Co se děje?“ zeptá se naléhavě a sevře mi paže pevněji kolem pasu.

Držím ho za zápěstí a přeji si, aby mě tolik nemačkal. Žaludek mám úplně prázdný, ale vzadu v krku cítím kyselý příval.

„Je ti zle?“ Cizinec mi vsune paži pod kolena a přemístí mě tak, že mu teď ležím svinutá na těle. Mluví hlubokým, uklidňujícím hlasem, a oba nás zavine do svého pláště. „To je v pořádku, sha’len. Je to jen kousek a brzy budeš na zemi.“

Přitiskne si můj obličej na krk a svět mizí ve tmě. Tvář mám měkce položenou v kožešině, kterou má kolem ramen. Teď, když nevidím, jak se horizont pohybuje, je mi o něco lépe, ale drak pod námi se stále vlní.

„Pomůžu ti,“ mumlá.

Čekám a přemýšlím, co se asi chystá udělat.

Ale vůbec nic se neděje.

Kolem nás stále sviští vítr a drak bije křídly do vzduchu. Zhluboka se nadechnu a zdá se, že tomu cizinci se... ulevilo. I když nevím, jak jsem na to přišla. Nebo se možná jen ulevilo mně, protože všechno to pálení a bolest pomalu začíná polevovat. V prstech na nohou i na rukách cítím teplo. Oheň pod mými unavenými víčky slábne. Chce se mi spát.

Vybavuji si příběh o králi pod horou a přemýšlím, jestli se také cítil tak pohodlně, když usínal ukolébán ke stoletému spánku.

Zprudka zabočujeme, ale mě moc nezajímá, co se zrovna děje. Ten cizinec. Je tak teplý. Dokonce i jeho zbroj, která se mi tlačí do boku, působí pohodlně. Jednou obrovskou rukou mi svírá nahoře stehno, a já se mu zavrtávám do náruče. Zhluboka se zasměje a zmáčkne mě. Vždycky jsem měla pevná, naducaná stehna, a zdá se, že se mu líbí, co drží.

Mám pocit, že poklidně kloužeme oblohou. Kdyby létat na drakovi bylo vždycky takové jako teď, nakonec by to nebylo tak zlé.

S mocným úderem dopadneme na zem a já zprudka otevřu oči.

Jednu paži mám ovinutou kolem cizincova pasu. Druhou rukou si hraji s pramenem jeho hedvábných, dlouhých černých vlasů, omotávám si ho kolem prstu, jako dívka poblázněná láskou.

Usměje se na mě, schoulenou v jeho náruči. „Moc se mi to líbí, sha’len, ale musím se vrátit do bitvy.“

S prudkým výdechem se od něj odtrhnu. Co jsem si to proboha myslela?

Paži stále kolem mého pasu, sveze se jednou nohou ze sedla, pak se ho zachytí a oba sjíždíme na zem. Nejprve dopadají jeho nohy v těžkých botách, takže může náraz ztlumit, a pak mě opatrně postaví na trávu.

„Godriku,“ zakřičí hlasem tak silným, že jsem to ještě neslyšela. „Godriku, kde doprdele–“

„Veliteli?“ ozve se čísi hlas zpoza draka.

„Aha, tady jsi. Godriku, pojď sem a uveď tuto ženu do mého stanu. Nedovol, aby tam šel kdokoli jiný, a hlídej ji, jako bys hlídal mě.“

Do jeho stanu. Do jeho stanu. Nechci se ke stanu toho muže ani přiblížit. Chci jít domů. K čertu s celým Bratrstvem a s tím, že jsem Pannou pod závojem, a k čertu s nájezdníkem. Chci svou rodinu. Mamku a taťku. Bratra a sestru. Abychom zase byli všichni spolu.

Cizinec se opět otočí ke mně, a hlas má sametový a plný tepla. „Teď se s tebou rozloučím, i když mě strašně bolí tě opustit.“ Natáhne se k lemu mého závoje. Dokonce ho uchopí prsty a začne mi ho odhrnovat, ale pak si to rozmyslí.

„Ne. To bude moje odměna, až zabiju všechny, kdo se ti pokusili ublížit.“ Sklání hlavu a přikládá si lem závoje k ústům, aby ho políbil. „Nebude to trvat dlouho. Tohle je nejbezpečnější místo v celém Maledinu, a nikdo by neublížil někomu, kdo mi patří.“

Přeji si, aby ten cizinec viděl, jak se na něj zpod závoje mračím. Co že mu patří? Nebudu desátek, ani oběť, ani nic, co ten muž chce, abych byla. Zvedám ruce, abych ho odstrčila. Mé dlaně se mu zapírají o hruď, ale než stihnu zatlačit, s láskou mi obalí zápěstí dlaněmi, a potěšený podtón v jeho hlase mi prozradí, že se domnívá, že jsem se ho chystala obejmout.

„Taky se mi nechce letět, protože pokud jsi ta, která si myslím, že jsi...“

Zhrozím se, když se ta obrovská postava skloní a zaboří mi obličej do krku a zhluboka se nadechne. Pak zamručí, a je to jemný zvuk, jako by rozpuštěné máslo odkapávalo z teplé koblihy, a já cítím, jako by mě laskal od špiček prstů až ke kořínkům vlasů. Než to chvění pomine, uplyne celá minuta, a tou dobou už jsem volná a on se šplhá na dračí hřbet.

Přejedu si rukou po krku a zírám si na dlaň. Ulpělo snad na mě něco, co voní cizím nájezdníkům? Nebo je to blázen?

„Nesnažila jsem se o to, abys...“ promluvím, ale už je pozdě. „...zůstal.“

Drak rozvine obrovská křídla, zastíní oblohu a mě udeří do hýždí prudký poryv větru.

Na druhé straně tábora se ozývají zběsilé výkřiky. Když vzhlédnu, vidím obrněného bojovníka, jak tasí meč a utíká ode mě, ke vstupní bráně. Vypukl boj, meče řinčí a kolem mě se hrnou vojáci, připravení k obraně. Tolik k nejbezpečnějšímu místu v Maledinu.

Rozhodně tu nebudu čekat, až si mě ten barbar odvleče do postele. Vyškrábu se na nohy, a když se přesvědčím, že nedaleký stan je prázdný, vběhnu do něj. Po očku sleduji, zda někdo neodhrnuje vchod, a dívám se, jak nájezdníci kříží meče se členy Bratrské gardy.

Nebe zakrývá stříbřitá rozmazaná čára, jak cosi prosviští nad bitevním polem. Vzápětí mi to zmizí ze zorného pole a k zemi se sesunou dva členové Bratrské gardy.

Co to bylo? Drak?

Drak, na němž jsem letěla, bylo obrovské monstrum, a není možné, aby se pohyboval tak rychle. Ještě třikrát se to zjeví rychlostí blesku a sejme to další tři gardisty. Ať je to co je to, je to podlé a rychle to pozabíjí všechny členy gardy, kteří se nacházejí v blízkosti brány.

Poodstoupím od plátěného vchodu do stanu a rychle přemýšlím. Kdybych tu zůstala, padla bych do rukou nepřátel, a jen hvězdné nebe tuší, co se mnou bude, až se vrátí ten černovlasý nájezdník. Mohla bych se vrátit do klášterů a hledat úkryt u Bratrstva, ale kláštery a kostely hoří, a Bratři se mě právě pokusili obětovat svému mrtvému králi. Nájezdníci ani Bratrstvo nejsou mými lidmi. Moji lidé jsou doma, v Amriste.

Trhnu sebou při toužebné myšlence na svůj domov, ze kterého mě před rokem vytrhli. V Amriste jsem vyrostla. V Amriste bude moje rodina, a protože invaze postupuje, mám strach, zda jsou v bezpečí. Máma s tátou v životě nebyli dál než v nejbližším trhovém městě. Anise je čtrnáct a když začala invaze, mohla být tak dvě tři míle od domova a jedla kradená jablka. Waylenovi je dvanáct a bojí se bouřky, takže draci na obloze ho musí ochromovat hrůzou.

Co když jsou všichni mrtví? Vesnici mohl vypálit drak. Drak mohl přistát na střeše naší chalupy a ušlapat je. Do vesnice mohli vtrhnout nájezdníci, nebo je napadly ty stříbřité rozmazané střely, na polích, když utíkali, aby si zachránili holý život. Možná se právě teď třesou a hladoví někde v zimě. Táta měl vždycky slabé plíce. Všichni se mohli ztratit. Všichni mohou být mrtví.

Přitisknu si ruku na srdce a zjistím, že mi tluče nebezpečně rychle. Když začnu panikařit, nijak své rodině nepomohu. Maledin teď trhají na kusy a pro nás tak bude nejbezpečnější utéci přes hranice na západ, do Grendu. Slyšela jsem, že se o tom kraji vyprávějí temné věci, že je plný zlých kouzel, ale přinejmenším je tam mír. Vrátím se domů, shromáždím svou rodinu a vydáme se pěšky přes hranice. Možná, že se mi dokonce podaří přesvědčit celou vesnici, aby šli s námi.

Teď, když mám plán, cítím se o něco klidněji, a rozhlížím se po stanu. Na zemi je rozestavený půltucet kavalců, otevřená skříň se zbraněmi, a ještě jedna s oblečením pro pěší vojsko. Košile, gatě, bundy, primitivní helmy, a vedle řada zablácených bot.

Pokud si nechám svoje oblečení, budu vždy a všude působit podezřele. Stáhnu si z hlavy těžký závoj, zvednu bradu a zhluboka se nadechnu čerstvého vzduchu. Zápach kouře z pohřební hranice je konečně pryč. Závoj zmuchlám a strčím pod kavalec, kde ho doufám nikdo neobjeví dost dlouho na to, abych už dávno stačila zmizet.

Vojáci, jimž oblečení patří, jsou asi vysocí a štíhlí. Já patřím mezi drobnější a taky buclatější osoby. Musím si přes zadek přetáhnout kalhoty, srolovat je a vyhrnout, asi desetkrát ohrnout lemy, a pak nacpat vyboulené manžety do příliš velké boty. To oblečení ušili pro někoho, kdo nemá zadek, zato má obrovské nohy, takže na mně je to všechno příliš těsné a zároveň příliš volné. S košilí je to o něco snazší, protože se mi většinu její délky podaří nacpat do gatí, a manžety můžu utrhnout. Úplně na dně skříně leží stará bunda, která se asi srazila při praní, i když mi pořád visí přes ramena. Své dlouhé špinavě blond vlasy si smotám do uzlu pod helmu a přimáčknu si ji na hlavu.

Asi vypadám dost směšně a rozhodně se nepodobám vojákům, kteří právě teď brání tábor, ale aspoň budu takhle přitahovat méně pozornosti než v bílých šatech se závojem.

Všichni vojáci bojují u brány, takže se zatím můžu vyplížit ze stanu až k poškozenému úseku v ohrazení. Z místa, kde jsem, je to teď jen kousek přes otevřený prostor, a už jsem mezi košatými stromy.

Svoboda. Poprvé po více než roce.

Střídavě běžím a procházím lesem. Nemám vůbec představu, kde jsem, nebo kolik toho budu muset ujít, abych se dostala do svojí vesnice, ale jsem celá nabitá nadšením a úlevou.

Netuším, co se ten nájezdník rozhodne udělat, až se vrátí z bitvy a zjistí, že nejsem ani ve stanu, ani v táboře, ale jsem si naprosto jistá, že na mě brzy beze zbytku zapomene.

3

Isavelle

Viděla jsem Maledin na jaře a v létě, kdy ostrá zelená tráva bují na polích a loukách a kdy ve stovce jemných barevných odstínů rozkvétá divoké kvítí. Viděla jsem podzim, jak přichází do kraje a všechno se zbarví do zlaté a rudé, zatímco lesní plody na pichlavých plazivých šlahounech buclatí a sládnou. Byla jsem u toho, když přišla suchá zima, taková jako letos, kdy nad holou zemí poletuje jen pár vloček, stejně jako jsem byla při tom, když nastaly takové zimy, že když jsme se chtěli dostat ze zápraží, museli jsme se prokopávat závějemi vysokými jako domy.

Ale tak jako dnes jsem Maledin ještě nespatřila.

Stojím na hřebeni kopce a zírám do údolí. Z vypáleného kláštera a kasáren gardistů stoupá mohutný dým. A dokonce dokážu odhadnout, co to bylo za tvory, kteří po sobě na zemi zanechali dlouhé černavé rýhy.

Oblohou otřásá jejich řev a já se stáhnu zpátky mezi keře, právě když mi tři z nich proletí nad hlavou.

Draci.

Prohlížím si ty obrovské tvory zblízka a přemýšlím, zda jeden z nich nepatří veliteli, ale draci na obloze nejsou černí a nejsou zase tak velcí. Největší z nich je bílý jako sníh a na spárech a na konci ocasu má odstíny nebeské modři. Doprovázejí ho dva menší draci, jeden zářivě meruňkový a druhý v barvě holubičí šedi. Ladný pohyb jejich křídel a vlnících se trupů mě zcela zaujme. Jsou to nádherná, i když smrtící monstra. Jak zahýbají, zahlédnu i jezdce usazené mezi dračími křídly. Nedrží otěže ani nevykřikují žádné příkazy, ale sedí v sedlech a zírají vpřed s výrazem těch, kteří velí.

Za pár okamžiků zmizí draci i se svými jezdci za horami a já zas mohu volně dýchat.

Jak kouř řídne, na obzoru spatřím něco zajímavého. Nad vzdáleným údolím se tyčí rozeklaný útes, a je to mně dobře známý pohled. Takový se přede mnou rozprostíral pokaždé, když se konaly trhy, i když z obrácené perspektivy. Pokud půjdu tam, kam útes ukazuje, najdu svou vesnici.

Zoufale se rozhlížím po obloze. Dokážu tam dojít, aniž by mě spatřili? Zabere mi to více než den chůze, možná to budou spíš dva dny.

Ať to bude jak chce, k domovu se nepřiblížím, když tu zůstanu stát, a tak se dávám na cestu.

Nechci jít po cestě, kterou využívá garda Bratrstva, a tak místo toho sleduji tok potoka, s vědomím, že se nakonec vlévá do řeky, která teče pod rozeklaným útesem. Snažím se zůstat pod bezlistými korunami stromů, pokud to jen trochu jde, a když mám pocit, že slyším pochodující vojáky nebo údery kožnatých křídel, vrhám se do podrostu.

Než nastane soumrak, hlava se mi motá hladem a chodidla mám v jednom ohni, jak mi popraskaly puchýře na nohou. I stoupání do mírného kopce znamená, že se mi roztančí mžitky před očima. Napiji se vody z ledového pramene, ale v holé, zimní krajině se nedá najít nic k jídlu.

Když začne padat tma, všimnu si vzadu za nějakým potemnělým domkem pár kůlen. Jsem tak zoufalá a promrzlá, že jdu blíž. Žaludek se mi svírá hlady a prsty na rukách i na nohách mám ztuhlé a oteklé.

V jedné stodole se mi s úplně zmrzlými prsty a krvácejícíma nohama podaří vylézt po žebříku do půdního prostoru se senem. Zahrabu se do sena, ležím tam a celá se třesu a snažím se nevěnovat pozornost žaludku, který se mi bolestivě svírá.

Něco se mi otře o nohu a já málem vykřiknu, protože si myslím, že je to krysa, co mě přišla okusovat ještě dřív, než stihnu umřít. Posadím se a vidím ve tmě malou chlupatou siluetu. Je to větší než krysa, a taky nadýchanější.

Uvědomím si, že je to zelenooká, zrzavě mourovatá kočka s pořádným kožíškem, a oddechnu si. Rozkošnicky zazívá, protahuje si přední nohy a vystrkuje ostré drápky. Oči má napůl zavřené a zdá se, že se zrovna chystá položit hlavu a opět se oddat spánku, když se dole ozve šramot.

Zdá se, že kočku to nezajímá, ale já ztuhnu.

„Ččč-čč!“ zavolá nějaká žena.

Přiložím oko ke škvíře mezi prkny a vidím, že žena ke dveřím dole položila talířek s mlékem. Kočka se zvedne, prohne záda a proťapká senem k žebříku.

Poslouchám, až v tichu odezní ženiny kroky, a pak slezu po žebříku za kočkou a zvednu ji od talířku dříve, než se stačí do mléka pustit. „Omlouvám se.“

Zas tak moc mě to ale nemrzí. Kočka je na bříšku měkoučká a zdá se, že si od rána do noci dává talířky plné mléka.

Kočka uraženě pozoruje, jak si z jejího talířku pořádně lokám smetany. Myslím, že nic tak lahodného jsem v životě neochutnala, ale málem ani nestihnu polknout, když se za mnou ozve pronikavý křik.

„Kdo ksakru seš? Podělanej zběh, tady v mojí stodole? Koukej zmizet, mazej zpátky, odkud jsi přišel.“

Ta žena se vrátila a vysoko nad hlavou drží zdvižené koště.

„Já nejsem–“

Máchne mi koštětem přímo nad hlavou. Upustím talířek, padá na zem a po celé místnosti se rozletí keramické střepy a cákance mléka. Kočka vyděšeně uprchne. Uhnu a rozběhnu se ke dveřím, jen taktak že nedostanu ránu koštětem, a uháním do noci.

Utíkám, dokud nevběhnu do úkrytu stromů a nezakopnu přes kořen, a okamžik na to už svištím jak dlouhá tak široká mrznoucím bahnem.

Fňukám a třesu se, ale zvednu se ze země a dobelhám se ke kmeni obrovského stromu. Ve tmě nic nevidím, a tak se svinu do klubíčka a snažím se nebrečet.

Mrazivý noční vzduch štípe do uší a do prstů, a já se prudce roztřesu.

Možná bych to prostě měla vzdát.

Lehnout si do prachu a počkat, až umřu. Pravděpodobně to nebude trvat dlouho. Vzhledem k tomu, jak jsem vyhládlá a jaká je zima, jsem dost zesláblá, aby mě dodělalo půl palce sněhu. Nikdo se o mě nezajímá a nikdo netuší, kde jsem. Moje rodina si pomyslí, že jsem zemřela v některém z klášterů, upálená dračím ohněm, věrná Maledinu do poslední chvíle. Asi je to tak nejlepší, že nevědí, že mě málem obětovali, ani že jsem při první možné příležitosti utekla od Bratrstva.

Přála bych si, abych se s nimi bývala mohla rozloučit. Před rokem, když mě donutili nastoupit do kočáru, byla Anise pořád ve své skrýši v lesích. Varovala jsem ji, aby tam zůstala a za žádnou cenu nevylézala. Waylen kvílel, v zoufalých, tenkých výkřicích. Mamka vzlykala a táta vypadal, že se nemůže rozhodnout, zda si má rvát vlasy nebo na Bratrskou gardu zaútočit.

Měla jsem čas jen zběsile vykřiknout Miluju vás, a dveře kočáru se zabouchly a koně vyrazili. Byla jsem zamčená v temném, rozhrkaném voze, ale toho dne z vesnice neodváděli jen mne. Už tam byly usazené tři dívky, a než jsme večer dorazily do kláštera, bylo nás celkem devět. Ten rok nebyla dobrá sklizeň, a zdálo se, že všichni místo desátku musí dát své dcery.

Přemýšlím, co by se mnou bylo, kdybych byla zůstala v táboře toho nájezdníka.

Možná by mi přes ramena přehodil nějakou kožešinu a touto dobou bychom se dělili o teplou večeři při světle svíček. Skoro začínám svého rozhodnutí litovat, ale pak si vzpomenu, že je to můj nepřítel, stejně jako já jeho, a že je daleko pravděpodobnější, že by mě právě bil nebo by mi ublížil nějakým jiným hrozným způsobem, než že by mi poskytl pohodlí a podělil se se mnou o jídlo. Každý muž, který je mocný, je právě kvůli tomu i nebezpečný.

K uším mi doléhá hluboký, výsměšný chechtot. Je to známý zvuk, tak se směje Nejvyšší kněz, když mě bijí a já se snažím nekřičet. Osobně dohlédl na mnohé moje tresty, a vždycky ho pobavilo, když jsem nakonec začala kňučet bolestí.

Na okamžik cítím, jak mě v té tmě drží. Musím mít halucinace z hladu, protože když otevřu oči a zvednu hlavu, všechno je tiché a slyším jenom vítr. Ale stejně se nemohu zbavit pocitu, že mě někdo ve tmě pozoruje. Vlk. Voják Bratrstva. Jedna z těch střelhbitých stříbrných šmouh. Nájezdník a jeho drak.

Je mi taková zima a jsem tak hladová, že ani nečekám, že usnu, ale vyčerpání mě přemůže a upadám do neklidné dřímoty, do snů o tom, jak mne pronásledují a házejí do ohně. Probouzím se horkem plamenů, které mě mají spálit zaživa – až nakonec otevřu oči a uvědomím si, že jsou to zlatavé paprsky úsvitu na jasné obloze, co mi pronikají do očí.

Protahuji si ztuhlé tělo, pomalu vstávám a rozhlížím se kolem. Les je prázdný a potažený vrstvou námrazy, stejně jako moje boty a rukávy. Měsíce a měsíce jsem se probouzela v noclehárnách s ostatními Pannami pod závoji. Nebylo dovoleno, abychom spolu mluvily. Myly jsme se i oblékaly v tichosti, jedly jsme v tichosti, a pak jsme se skryly pod závoji a šly se modlit do kostela, všechny s pohledem pevně upřeným k zemi.

Tuto noc jsem nezemřela. Můžu zvednout bradu k obloze a hledět, kam je libo. Už nejsem vězeňkyní Bratrstva, a jsem na cestě domů, a tak možná není vše ztraceno.

Jdu celé dopoledne tak rychle, jak mohu, a doufám, že mířím správným směrem. Kouř a mraky už zakryly obzor, ale cítím, že každou chvíli zahlédnu něco, co připomíná známou krajinu.

Pár hodin před polednem najdu malý keř s červenými bobulemi. Cpu si je do úst a zbytkem si naplním kapsy, abych je mohla sníst po cestě.

Je už pozdní odpoledne, když konečně vystoupám na kopec a spatřím, že se pode mnou táhne má vesnice Amriste. Se srdcem v krku zkoumám každou chalupu, každou zahrádku, každý záhonek olemovaný mrazivou krajkou. Nic nehoří, ani nevidím žádné kouřící trosky, a tak si ulehčeně oddechnu.

Belhám se na krvácejících nohách dolů, po cestičce, která vede na náves, ale všechno je nehybné až na hejno havranů, kteří ostře kontrastují s námrazou. Jeden je usazený na studni uprostřed návsi a pozoruje mě svýma korálkovýma očima, zatímco se přes dlažbu prohánějí sněhové vločky. Vesnice je tak tichá, jak umí být tichá jen vyprázdněná vesnice – pusté, nehostinné ticho.

Strhnu si z hlavy helmu a zahodím ji, takže mi spletené vlasy spadnou na ramena, a spěchám ke dveřím chalupy, buším a volám.

„To jsem já, Isavelle Harrowová. Je tu někdo?“

Žádná odpověď, a ve vedlejší chalupě také bez odpovědi. Ostatní tři chalupy mají vstupní dveře dokořán a uvnitř je naváté listí.

Po dalších osmi chalupách, včetně své rodné, se vzdám veškerých nadějí.

„Je tu vůbec někdo?“ zvolám a zvolna se otáčím na místě. „Vůbec nikdo? Já jsem Isavelle Harrowová. Jsou tu Cantrellovi? Ackworthovi? Neviděl někdo moji rodinu?“

Mé výkřiky jsou zardoušeny tichem. Jdu pozdě. Vesnice už je opuštěná a po obloze létají draci, takže si neumím představit, kdy by se mohli vrátit. Přemůže mě zoufalství a vyčerpání, svezu se k zemi, slzy mi stoupají do očí a hrnou se mi po tvářích.

Chraplavý vysoký hlas, popraskaný jako vyschlé koryto řeky, rozčísne vzduch. „Jasně, sedni si a plač. Jen se vzdej, kdyžs ještě nic nezkusila. Jsi tak ubohá jako napůl utopený kotě, co?“

Vyškrábu se na nohy, obrátím se a spatřím shrbenou stařenu v černých hadrech, v kostnaté ruce svírá hůl a na rtu se jí houpe zhaslá dýmka.

„Slečno Hawthorneová?“ řeknu a otírám si slzy z tváří. Biddy Hawthorneová bydlí v naší vesnici, v ruině chalupy, a jen málokdy ji člověk potká na návsi. Vždycky mě děsila, ale teď jsem vděčná, když vidím její zacuchané bílé vlasy a hákovitý nos. Je to někdo, kdo mě zná. Někdo, kdo mi může říci, kam zmizela má rodina.

Spěchám za ní.

„Neviděla jste mámu a tátu? Nebo bratra se sestrou, Anise a Waylena?“

Mžourá na mě. „Ach tak, ty jsi ta holka od Harrowových. Předminulou sklizeň si tě vzali jako desátek, protože si nikdo nemohl dovolit se rozloučit s prasetem.“

„Ano, Isavelle Harrowová,“ odvětím, i když se mi nelíbí, jak ponižujícím způsobem podává svou vzpomínku na mě. Bratrstvo si mě vzalo, protože jinak by vesničané zemřeli hlady.

Slečna Hawthorneová si opovržlivě odfrkne. „Jestli hledáš svoji rodinu, pláchli, co říkáš? Všechno si sbalili na voly a osly a na povozy, už je to několik dní, vzali mladý i starý o všechny odvezli.“

Pocítím za svou ves bodnutí viny, že nikoho nenapadlo, aby pomohl Biddy Hawthorneové do bezpečí. Všichni za tou stařenou vždycky chodili, když potřebovali léky nebo radu pro nemocné děti nebo dobytek. Respektovali ji, ale nikdo ji neměl rád. Je těžké mít rád starou ženu, co si huhlá a pochechtává se na ulici sama pro sebe. Čarodějnictví je zakázané zákonem a čarodějnice se upalují, a i když to nikdo neřekne, všichni vědí, že Biddy Hawthorneová je čarodějnice.

„Mrzí mě, že vás tu opustili. Není to správné, že vás nevzali s sebou.“

Stařena se napřímí. „Opustili? Neopustili mě. Rozhodně bych neodešla z domu proto, aby mě dostali ti nablblí hejsci.“

„Myslíte nájezdníky?“

Biddy Hawthorneová mi věnuje rozezlený pohled. „Bratrstvo, ty hloupá holko. Teď pojď se mnou a kouknem se na ty tvý nohy.“

S těmito slovy se otočí a šourá se do kopce ke svojí chalupě. Jdu za ní, a i když jsem zoufalá, jen stěží s tou shrbenou stařenou udržím tempo. Kdyby se teď ukázalo Bratrstvo nebo draci, nedokázala bych utéci.

Biddyina chalupa je přesně taková, jakou si ji pamatuji, že byla před rokem. Vstupní dveře nepřiléhají, děravá došková střecha, na které ze snopů roste plevel, a zahradní plot, který působí dojmem, že se rozpadne, pokud na plaňkách přistane jediný ptáček. Zase cítím svíravou lítost, že jí nikdo ve vesnici nenabídl, že jí přeloží došky, postaví nový plot nebo vypleje zahrádku.

Uvnitř své tmavé zakouřené chalupy mě Biddy dostrká k trojnožce, abych se posadila a zula si boty. Bystře přechází po chalupě, v jedné ruce hůl, naplní vodou menší kotlík, přidá různé byliny a prášky a pověsí ho na řetěz nad ohniště.

Snažím se jí pomoci, ale odstrčí mě. „Ještě nejsem mrtvá, holčičko.“

Prsty mám pevně sepjaté v klíně, když se ptám: „Prosím, mohla byste mi říci, kam všichni odjeli?“

„Kam? No, někam pryč, daleko,“ odvětí Biddy nonšalantně, způsobem, který se do naší situace nehodí. Po obloze létají draci a všichni lidé z vesnice zmizeli. Copak si toho nevšimla?

„Všímám si víc, než tušíš,“ štěkne a odpoví tak na mou nevyslovenou otázku.

Říkám si, že prostě jen dobře čte ve tvářích.

Nebo si chci myslet, že to je ten pravý důvod, proč mi odpověděla. Viděla jsem, jak zaživa upalují ženy, které spáchaly čarodějnictví. Ale kdyby to doopravdy byly čarodějnice, dokázaly by se před plameny zachránit. Myslím si prostě, že nám příslušníci Bratrstva rádi lžou, abychom byli napořád vystrašení a poslušní.

Ale taky nám pořád říkali, že neexistuje nic takového jako draci.

„Je to pravda, že sem draci přišli ze severních hor?“

„Ty příběhy znáš, děvče.“

„Ano, znám ty příběhy.“

„Dobře,“ Biddy mne sušené byliny do kotlíku, jako by se tím všechno vysvětlilo. Jen máloco je tak frustrující jako poukázat na to, že je všechno najednou naprosto bizarní, a dočkat se v odpověď pokrčení ramen, jako kdyby byl dnešní den úplně stejný jako všechny ostatní zimní dny. Tiše vřu, stejně jako ten odvar z bůhvíčeho, co mi Biddy vaří. Nezáleží na tom, odkud draci přišli nebo jestli jsou ty povídačky pravda. Tahle země leží mezi nájezdníky a Bratrstvem, a to, co z ní zbyde, se obrátí v plamen a popel.

Ať šli ti uprchlíci kam chtěli, půjdu za nimi.

„Asi dokážu svoji rodinu dohnat, jestli budu mít pořádný boty,“ prohodím, jak přemýšlím nahlas. V naší chalupě by možná ještě mohly být nějaké moje věci. Můžu se dovnitř protáhnout oknem, jestli je všechna nezabednili.

Biddy promíchá obsah kotlíku, z něhož stoupá pára.

„Myslíš, že ti stojí za to za nima chodit, po tom, co tě nechali napospas?“

„Jasněže mi za to stojí! Patřím k mámě a k tátovi.“ Když mě sebrali, smutek mých rodičů se nedal utišit. Nabízeli všechno, co měli, aby si mě mohli nechat, i když to znamenalo, že budou hladovět, ale Bratrstvo je neposlouchalo. Ale i tak cítím lítostivé bodnutí, že odjeli a nepokusili se zjistit, jestli jsem živá nebo mrtvá.

Biddy kovovým hákem stáhne kotlík z plamenů a nalije horkou vodu, bylinky i všechno ostatní do lavoru. „Dej si tam nohy.“

Rozvážu si boty a opatrně si je stáhnu ze zakrvácených nohou plných puchýřů. „Řekl někdo, kam se všichni chystají? Nějaký cíl, nebo cestu, kterou hodlají jít?“

„Nikdo mi nic neřekl, jenom Odcházíme, slečno Hawthorneová. Jestli tu zůstanete, podříznou vám hrdlo nebo vás sežerou draci.“ Biddy mi do ruky vloží čistý, přeložený kus látky. „Samý nesmysly. Vem si to, holka.“

Posadí se a bafá z dýmky a sleduje přitom, jak nořím nohy do horkého odvaru a pomocí látky si omývám zhmožděná lýtka. Když teplo a všechny ty bylinky, co dala do vody, zaberou a bolest poleví, zasténám úlevou.

„Viděla jste aspoň, jakým směrem se vydali?“

Stařena vyfoukne oblak kouře. „Nedívala jsem se.“

Zahlížím na ni. Zdá se, že se snaží, aby mi její odpovědi nebyly k ničemu. Na rozdíl od ní si myslím, že šance, že nás zabijí nebo sežerou, je znepokojivě vysoká.

Pár minut slyším jen praskání ohně a sykot hořícího tabáku, pokaždé, když Biddy potáhne z dýmky.

Kdyby se jen dalo zjistit, kde se teď nachází moje rodina.

Nějakým kouzlem.

Něčím zapovězeným.

Zamyšleně zírám na stařenu a v hlavě mi víří roky a roky plné podivných řečí o té ženě. Opatrně se zeptám: „Existuje způsob, jak bychom mohly zjistit, jestli je teď moje rodina v pořádku?“

„Jasněže ne, děvče.“

„Jste si jistá?“

Přes Biddyin obličej se rozprostře ošklivý úsměv a stařena na mě ukáže svou dýmkou. „Tys poslouchala příběhy, co se vykládaj u krbu.“

„Slyšela jsem všechny příběhy, a mají tu hodně znepokojivou vlastnost, že se poslední dobou pravidelně ukazuje, že jsou pravdivé. Je jich opravdu hodně, které se vyprávějí o vás, slečno Hawthorneová. Starý mistr Groat mi říkal, že jste mu jednou řekla, kde najde celé své stádo ovcí, které se ztratily v závějích.“

Stařena ostře přikývne. „Jo. Líbilo se mi jedno jarní jehně, a když mi zaplatil kýtičkou, dala jsem si ho s mátou, co mi roste na zahrádce.“

„Jak se vám to povedlo?“

„Měla jsem hlad.“

Vážně čeká, že uvěřím, že dokázala zachránit celé stádo jen proto, že měla hlad? „Moje rodina je také ztracená, dá se říct, a napadlo mě, že kdybyste se zkusila podívat-“

„Proč bych je měla vidět? Je to tvoje rodina, a je to tvoje srdce, co po nich prahne.“

„Ale nemůžete poprosit svoje srdce, jestli–“

„Takhle to nefunguje.“

„Ale ty ovce–“

„Bez těch ovcí bysme všichni umřeli hlady. Viděla jsem to, co vesnice potřebovala, abych viděla, co já jsem potřebovala vidět, ne něco, pro co se chce nechat zabít jedna hloupá holka.“

Biddy Hawthorneová se na mě dívá stejným korálkovým pohledem jako ten havran, co seděl na studni a díval se, jak jdu do vesnice. Mám pocit, že neříká ne. Čeká, až si to srovnám v hlavě.

„Jak jste věděla, že jsem tady? Tahle chalupa je na druhé straně vesnice, než odkud jsem přišla.“

Namíří na mě dýmku. „Ha, konečně ta správná otázka.“

Ticho se protahuje, až vyhrknu „No, tak mi teda prosím odpovíte?“

Biddy vyfoukne dým a prohlíží si mě svýma zamlženýma modrýma očima. „Bylas takový to děcko, co zmizelo, hned jak se máma otočila zády, a když tě donesli zpátky domů, křičela jsi a říkalas, že slyšíš věci až z hor.“

Ta stará čarodějnice si o mně pamatuje něco, co si ani sama nepamatuji, i když mi o tom v životě napovídali až dost. Když jsem byla dítě, lidové povídačky se mi zřejmě tolik líbily, až jsem si myslela, že jsou pravdivé.

Ale ony jsou pravda. Co jsem to tenkrát věděla, co jsem od té doby zapomněla? Opravdu jsem mohla v horách něco slyšet?

Stařena natáhne ruku a popadne mě za zápěstí, až se mi její polámané žluté nehty zaboří do masa. Zahekám a pokusím se jí vytrhnout, ale zničehonic už se nenacházím v jejím zakouřeném pokojíčku.

Nejsem nikde.

Je to děsivý pocit, jako bych najednou prostě neexistovala.

Svět se změnil v temnotu.

Je temnější než temnota.

Je tohle smrt?

Ve tmě se začnou rýsovat obrysy. Jemná záře se promění ve světélka na ramenech svícnů. Celé tucty svícnů. Jsem v nějaké místnosti, ale moc toho nevidím, až na linky a tvary vyryté v podlaze.

Potom se něco pohne.

Otáčí se ke mně nějaká postava, je to vysoký muž v dlouhém plášti. Na jeden strašlivý okamžik mě napadne, že je to někdo z Bratrstva, ale má plášť bez kápě, který je asi ušitý míru a je spíš přiléhavý, než aby byl volný a se spoustou záhybů, jak tomu bývá u Bratrstva, a navíc je kolem krku a zápěstí nazdobený.

Pevně mi pohlédne do očí šedomodrýma očima a když mě tu uvidí, vypadá stejně šokovaně jako já. Má dlouhé hnědé vlasy, co mu spadají přes široká ramena, pohledný obličej se silným obočím, dlouhým, královským nosem a ústa s plným, měkkým spodním rtem. Nikdy jsem toho muže neviděla. Nikdy jsem ani neviděla nikoho podobného, takového muže, jehož postoj vyzařuje autoritu a v očích mu jiskří inteligence.

Právě teď se ale tváří zmateně.

Muž se ke mně natáhne a zničehonic má obličej naplněný touhou. Zvednu ruku, abychom se mohli dotknout.

Je to skutečné?

Téměř se dotýkáme špičkami prstů – a vize v jediném okamžiku zmizí.

Když otevřu oči, jsem v chalupě Biddy Hawthorneové a převažuji se na rozkývané trojnožce dozadu, až nakonec spadnu na zem. Lavor s vodou a s bylinkami se převrhne a zaplaví podlahu.

„Máš svou odpověď?“ zeptá se Biddy jemně a sleduje mě ze svého křesla. Ležím na zemi a snažím se vzpamatovat.

Co to bylo za muže? Kde byl? Má něco společného s mojí rodinou? Možná jsou někde nedaleko od něj, ale v naší blízkosti jsem nikoho dalšího neviděla. Přála bych si, aby tam bylo alespoň okno, aby se dalo poznat, jestli je v lese nebo ve městě nebo na horách. Na sobě měl oblečení, které mi ničím nepřipomínalo to, co nosí vesničané, ani co nosí páni, a dokonce ani to, co nosí příslušníci Bratrstva, takže to možná bylo v jiné zemi.

Důležitější ale je proč jsem ho viděla, když jsem doufala, že uvidím svoji rodinu?

„Mohla jste mě varovat, co se chystáte udělat,“ zamručím, zvedám se na nohy a koukám na vodu, co mi odkapává z oblečení. „To byla vaše vize? Neviděla jsem nic, co bych chtěla vidět.“

„Třebas viděla něco, cos potřebovala vidět.“

Co potřebuju je najít svoji rodinu. „Je normální, když se na vás dívá vaše vlastní vize?“

Biddy rozevře doširoka oči a já si uvědomím, že ne, vaše vize by na vás rozhodně neměly zírat. Nakloní se ke mně blíž a přivře oči.

„Mělas nějaké sny, děvče?“

Najednou cítím v celém těle horkost. „Ne. No, ano. Každý má sny, nebo ne? Minulý týden se mi zdálo, že jsem se proměnila v májku a všichni lidé z vesnice mě zdobili květy a tančili kolem mě.“

Ze stařenina tvrdého výrazu poznám, že takové sny na mysli neměla. Myslela podivné sny, kdy se cítíte zprudka strženi do tmy cizími objekty, vyhladovělými entitami, co jsou v pasti a zoufale se snaží uniknout. Nerada na takové sny vzpomínám.

Nad hlavami se nám ozývá zběsilé krákání, jako by havrani přelétali a kroužili nad Biddyinou chalupou.

Biddy má prázdný, upřený pohled a zírá kamsi mimo tuto místnost.

„On tě pronásleduje.“

Páteří mi projede hrůza. „Kdo?“

„Vězeň z hor.“

Pohlédnu ke dveřím a čekám, že se někdo právě chystá vtrhnout jimi do místnosti.

Ta vize, kterou jsem právě měla – jestli to tedy byla vize – byl to vězeň z hor? Zdálo se, že podlaha je vytesaná z kamene, i když jsem v mihotavém světle svící neviděla o moc víc než jen temnotu.

Ještě před pár dny jsem si myslela, že všechno o dracích jsou jenom povídačky, ale teď jsem se svezla na jednom z nich. Jestli mě hledá král pod horou, raději bych se neměla zdržovat. Nepotřebuji, aby mi přidělal další problémy.

Biddy štrachá mezi krámy na stolku, který má u lokte, pak popadne něco drobného a vrazí mi to do ruky. „Vem si to a hlídej si to. Použij to, kdyby ses před ním někdy potřebovala schovat.“

Předmět, který mi věnovala, je malá lahvička z tmavého skla, zapečetěná voskem. Uvnitř je tmavě zelená tekutina. V páteři cítím chvění. Použij to, kdyby ses před ním někdy potřebovala schovat. Vypadá to, že schovat se je moje jediná šance na přežití. „A jak to–“

Biddy se napůl zvedne z křesla, tváří se zběsile. „Dej to pryč, děvče. On přichází.“

Zastrčím si lahvičku pod korzet. Kroky jsou hlasitější a hlasitější. Hrdlo se mi sevře hrůzou, vybavuji si strašlivá místa ze svých snů a přemýšlím, jestli mě zatáhnou pod hory, do tmy.

Pak někdo rozrazí dveře. Srdce se mi propadne podlahou, a pak vyskočí zpět a uvízne mi v krku.

4

Zabriel

Moje nevěsta. Je tady.

Scourge stáhne křídla a míří střemhlav k zemi, přistane s ohlušujícím bum, a k nebi se vznesou celá oblaka prachu. Zatímco se kolem nás usazuje, sklouznu ze sedla, vytáhnu meč a hledám ve stínech mezi chalupami, jestli tu nejsou nepřátelé. Zdá se, že vesnice je opuštěná, ale po událostech z posledního týdne už nevěřím ničemu a nikdy nechodím po Maledinu bez čepele v ruce.

Všechno je tiché, jen vítr naráží do okrajů doškových střech.

Scourge rozevře čelisti a vycení zuby. Nechystá se zařvat ani poslat ohnivou vlnu na dřevěné domy. Spíš se snaží odhalit citlivé čichové receptory, které má na dásních a podél krku. Otočí se na obě strany, pak se vztyčí na zadních a předníma nohama vztekle zadupe.

Pach té dívky je cítit všude, ale pomalu odeznívá a on ji nemůže najít. Rozčileně zavrčí a já si uvědomím, že musíme být ve vesnici, z níž pochází. Dříve tu žila, na každé dveře tady někdy zaklepala. Nabírala vodu z kamenné studně. Chodila po dlažebních kostkách. Možná tu ještě před chvílí byla, ale teď je pryč.

Zavřu oči, zhluboka se nadechnu, a nasávám ji do sebe.

Zimolez a ranní rosa. Půda po dešti. Tyrkysová barva a radostný záblesk sluneční záře. Lepivá sladká smažená jablka a papíroví draci, co tančí ve větru. Jak si vychutnávám tóny její vůně, cítím, že všude kolem ožívá. Pro dospělé jezdce na dracích má všechno svou vůni. Výhledy, zvuky, dokonce i pocity. Vůně té dívky je sladká a hravá, a je plná všeho, co mám rád.

Ve svou Omegu jsem doufal, a toužil jsem po ní celý život. Už už jsem přestával věřit, že svou jedinou pravou partnerku někdy najdu. Že najdu tu, po které prahne každý Alfa. Tu jednu, jíž je souzeno, abych ji miloval a chránil. Ženu, kterou poznám, jakmile ji ucítím.

Napětí v mém těle se rozpouští a zůstává jen blaženost. Dokonce i ruka, kterou svírám meč, se uvolňuje, když ji vdechuji. Cítím snad záblesk modré oblohy a poryvy větru? Každý nádech vnáší do vůně nové tóny, které si mohu vychutnat.

Mohl bych v její vůni přebývat navždy. Chci se v ní utopit. Držel jsem ji v náruči. Když jsem jí tiskl tvář ke svému krku, poznal jsem, jak vypadá dokonalá chvíle.

Měl jsem svou Omegu, ale pak mi nějak proklouzla mezi prsty.

Odkudsi zleva se ozývají tlumené zvuky.

Otevřu oči a ostře se ohlédnu, stejně jako Scourge. Není tam ale nic vidět.

Ale něco tam je.

Přece jen tu nejsme sami.

Obrátím se po zvuku a kráčím přes náves. S každým krokem je pach té dívky silnější a silnější. Ona tu je. V hrudi cítím příliv zlosti a pozvednu meč. Někdo ji přede mnou ukrývá. Za to, že se odvážili uvěznit mou zaslíbenou, jim proženu srdcem čepel.

Tlumené zvuky se ozývají z pobořené chalupy na okraji vesnice, ke které vede temná klikatá cestička. Cesta je zarostlá stromy, které vytvořily tunel z větví a cloní slunce. Plot je shnilý a naklání se dovnitř, jako by byl opilý, a miniaturní předzahrádka je zarostlá nejrůznějším plevelem.

Kráčím po cestičce, vrazím do předních dveří, a když vtrhnu do pokoje, musím se sehnout málem do pasu. Dveře se za mnou s třesknutím zavřou.

Ze tmy zaskřehotá vzteklý hlas.

„Kdo se sem opovažuje vstoupit s tasenou čepelí? Jestli se neotočíš a okamžitě neodejdeš, udělám si z tebe na ohýnku smažený vnitřnosti.“

Zamrkám, aby si mé oči přivykly, a zkusím se narovnat, ale udeřím se hlavou o prastarý dubový trám, tvrdý jako železo.

„Ať tě sežehne drak,“ zavrčím přes zaťaté zuby, když mi do vlasů napadá suť a já se ji pokouším setřepat. „Kdo tady je?“

Ve starém čalouněném křesle sedí čarodějnice oblečená do černých hadrů. Sedák se prohýbá k zemi jako bříško staré mourovaté kočky. Jednou zkroucenou rukou stařena svírá hůl, která je stejně sukovitá a zkroucená jako ona. Druhou rukou drží v dlani ohnilou čadící dýmku. Sedí ve svém křesle rovná jako pravítko, jako by byla královnou na trůnu, a zkoumá mě prohnaným, ostrým pohledem.

„Jdeš pozdě. Odjeli před několika hodinami.“

Zhluboka se nadechnu, poznám, že mluví pravdu. Je tu cítit vůně té dívky, ale už se rozplývá.

Tiše zakleju, vrátím meč do pochvy a srdce se mi sevře úzkostí.

Kam odjela?

Proč ode mě utekla?

„Uneslo ji Bratrstvo, pramáti?“

Pramáti je u nás slovo, které vyjadřuje úctu ke starému člověku, obzvláště k někomu, kdo zná věci, které ostatní neznají. Kdo zná tajemné, nebezpečné věci.

Bába se zachechtá a z úst a z nosu se jí valí oblaka dýmu. „Pramáti? Je ti šestkrát víc než mně, i když na to vypadáš o dost líp než já, to se musí uznat.“

„To je to tak dlouho?“

„Jo.“

Projede mnou vlna zoufalství. Nikdo z dračích jezdců ani z mých vojáků nedokázal poznat, jak dlouho jsme spali pod horou. Maledin vypadá jinak, ale doufal jsem, že jsme si zdřímli tak na jednu dvě dekády, ne na stovky a stovky let.

Mhouřím oči a ostře hledím na tu ženu. „Zdá se, že mě znáš.“

Výraz má rázem pyšný a tvrdý. „Nejsme všichni hluší, když jde o tyhle věci. Někteří z nás věnují příběhům pozornost, a víme, že to nejsou jen pohádky, dobré jen na vyprávění u krbu.“ Pohledem pohrdavě přejede mou zbroj. „Takže ses vrátil, bohové, chraňte nás.“

Zprudka vydechnu nosem, čímž vyjadřuji svou nespokojenost, jak jsem se to naučil od Scourge. Je zřejmé, že o muži, který se jí nacpal do příbytku, nemá vysoké mínění. První člověk v Maledinu, který ví, kdo jsem, a takhle mě přivítá?

„Kam odvedli tu dívku?“ zavrčím.

„Tví draci vtrhli do země. Všechno je ve víru jisker a kouře. Proč se zajímáš o jedno vesnické děvčátko?“

„Protože je moje,“ vrčím. Vím, že mé oči musí ve tmě rudě žhnout, ale jestli se ta stařena bojí, nedává to najevo.

„Ucítil jsi svou vyvolenou, ma’len? Stojí za to?“ zeptá se stařena prohnaně. „Má roztomilé růžové tvářičky a jasné, třpytivé oči?“

Zatnu zuby. „To nevím. Neviděl jsem jí do obličeje.“

Žena pomalu přikývne. „Je to tak. Opravdový ma’len a opravdová, jemu zaslíbená dívka. Těžko se hledá a lehkomyslně se ztrácí.“

Král Alfa a královna Omega. Jsou si souzeni. Je souzeno, aby spolu vládli. Ve hvězdách čtu, že bych tuhle válku vyhrál – kdybych ji neztratil.

„Nebyl jsem lehkomyslný,“ vyštěknu. „Opustil jsem bitevní pole a odletěl s ní do svého tábora, aby byla v bezpečí.“

„A pak?“

„Utekla,“ procedím zaťatými zuby.

Stařena se znovu zachechtá. Vysmívá se mé frustraci. Užívá si, že jsem selhal.

„Znám to děcko od jeho narození, a můžu ti říct, jestli je krásná,“ nabídne mi bába. „Jaká je. Jakou má povahu, jaké má přednosti.“

„Nezáleží na tom, jak vypadá. Máme se Scourgem další způsoby, jak ji najít, a zbytek už zjistím sám.“

Ve stanu, ještě v táboře, jsem našel její závoj.

Stáhla si ho a zahodila ho, a zklamala tak mou naději, že jí ho odhrnu z obličeje a poprvé na ni shlédnu. Prahl jsem po tom okamžiku, ale ta dívka ho zmuchlala a schovala pod kavalec, stejně jako svoje šaty. Oba kusy oblečení jsou ještě nasáklé její vůní, ale taky páchnou zpocenýma, nemytýma vojákama. Je zvrácené, že je z jejích šatů cítit jiný muž než já.

Čarodějnice po mně střelí koketním pohledem, který na její ježibabí zestárlé tváři působí poněkud zvláštně. „Ale nechtěl bys vědět s jistotou, jestli je tak žádoucí, jak jen by ma’lenova nevěsta měla být? Co jestli vyplýtváš čas na její pronásledování, a pak zjistíš, že se ti nelíbí?“

Přidřepnu si před babou na bobek, nakloním k ní svou tvář a ošklivě se zašklebím. „Má vyvolená že mě nebude těšit? Pohlédnu na ni, a spatřím tu nejkrásnější ženu na světě. I kdyby byla tvoje dvojče.“

Čarodějnice se kysele zašklebí.

„Bývala jsem kráska. Měls mě vidět předtím, než mě ten podvodník Čas okradl o mé přednosti.“

Mávnu rukou. Nezajímalo by mě to, ani kdyby bývala sama královna krásy.

„Z mého hlediska jisté přednosti pořád máš. Máš bystrou mysl. Máš moc předvídat, nebo jsi možná jasnozřivá. Kam Bratři odnesli mou nevěstu?“

„Já? Já že mám moc? Jsem stará ženská, co v kotlíku vaří plevel. Nemám žádné nadání, které by tě mohlo zajímat.“

„Lžeš,“ zasyčím a přiblížím se k ní tak těsně, že se nosem málem dotýkám jejího zahnutého. „Je z tebe cítit čarodějnictví.“

Bába zamumlá a opře se v křesle.

Na chvíli na mě hledí, a pak štěkne: „Na jasnozření mi nezbyla žádná síla. S mou pomocí měla ta dívka vizi, ani ne před dvěma hodinami, a vysálo mě to tak, že bych si nedokázala zachránit ani holý život, kdyby tuhle chalupu zachvátil požár.“

Moje vyvolená měla vizi?

„Co viděla?“ zeptám se klidně, ačkoliv se mi v okamžiku zprudka rozbuší srdce. Viděla mě? Nás? Viděla nás spolu? Tak, jak je souzeno. Tak, jak to bude. Jestli nás viděla, asi ji to vyděsilo, protože netuší, jak to u nás chodí. Zřejmě to neví nikdo z Maledinu, kromě těch, co se mnou unikli zpod hory, a kromě téhle čarodějnice.

Žena zaváhá a když se nakloní blíž, oči se jí lesknou. Dech mi uvázne v hrdle, jak očekávám, že mi bude povídat o vizi, kterou měla moje vyvolená.

„To ti říct nemůžu. Nepověděla mi, co vidí.“

Zvednu se na nohy a zase si málem rozbiju hlavu o strop.

Babice se zasměje vlastnímu vtipu a já si zběsile přeju prorazit pěstí zeď. O kolik boží přízně bych přišel, kdybych jednu z jejich požehnaných proklál mečem?

Jen stěží zadržuji Bratrstvo, a svou vyvolenou jsem ztratil jen pár minut poté, co jsem ji našel. Nemůžu to riskovat.

A ztrácím čas.

Otočím se ke dveřím, ale babice na mě zavolá: „Co budeš dělat, jestli už svou nevěstu nikdy nenajdeš? Nebo jestli ji zabijí tví nepřátelé? Protože ona padla do rukou tvých nepřátel.“

Otočím se a chladně odvětím: „Jestli ji zabijí, tak seženu do jednoho všechny nepřátelské vojáky v Maledinu a každého kněze Bratrstva a budou umírat pomalou a bolestivou smrtí.“ A pak se vrhnu na svůj meč, protože bez ní nikdy nebudu skutečný král.

Babice mě zaujatě pozoruje a kouří tu odpornou dýmku. „Chceš vědět, jak se jmenuje?“

Sleduji ji přimhouřenýma očima. Ta čarodějnice ví, že jméno své vyvolené neznám. „Co chceš za to, že prozradíš její jméno?“

Zamyšleně vyfoukne z dýmky.

„Nic. Jen maličkost.“

Dárek od čarodějnice nikdy není zadarmo, a i když nepochybuji, že je to dluh, který dokážu splatit, nebudu obchodovat s tajemstvím svojí sha’len. „Ten dar dostanu z jejích úst, ne z tvých.“

Prudce otevřu vstupní dveře, tak silně, že je málem vyrvu z pantů, a prásknu jimi za sebou.

Scourge na mě čeká kousek dál po cestičce, na návsi uprostřed vesnice, a dlouhý ocas má stočený kolem nízkého domečku. Když mě uvidí, červené oči mu zahoří zvědavostí a nozdry mu planou – ale není to k ničemu, a když si uvědomí, že jsem sám, zuřivě odfrkne.

„Já vím. Myslel jsem, že ji máme,“ zamumlám. Chodit sem byla ztráta času, a nepochybuju, že ta čarodějnice bude ještě chtít zaplatit za to, že mi řekla, že mou nevěstu sebralo Bratrstvo, což je něco, co jsem si mohl domyslet sám.

Vyšplhám se do sedla a hrudí mi zmítá taková zuřivost, až mám pocit, že bych mohl začít chrlit oheň, úplně stejně jako můj drak.

Najdu ji. I kdybych musel srovnat se zemí celý Maledin. Jen abych ji dostal zpět.

5

Isavelle

Mé výkřiky se rozléhají po maličké cele. Svíjím se bolestí a zápěstí mám doruda sedřená od železných pout. Nejvyšší kněz mě nepřestává sledovat, ruce schované v rukávech a oči planoucí sadistickou rozkoší, zatímco mě jeden z Bratrů znovu a znovu bije po holých zádech březovým prutem.

„Nevděčné, sobecké děvče. Náš král šel na onen svět bez nevěsty jen kvůli tobě.“ Hlas Nejvyššího kněze je jako tiché syčení, ale nedokáže skrýt potěšení, že má už zase důvod mě potrestat. Tak daleko nikdy nezašel. Mám pocit, že mi po zádech proudí bolest a krev jako voda v řece. Na nohou mám jasně rudé cákance.

„Tvrději. Ještě se dost nepoučila.“

Bratr heká námahou a začne mě bít dvakrát usilovněji. Hrdlem se mi prodere výkřik až z nejhlubších útrob. Vykládat mu, že jsem draky, co zaútočili na pohřební obřad, nesvolala, je k ničemu. Mohla bych prosit o život, ale naučila jsem se už před dlouhou dobou, že Nejvyšší kněz má sadistické potěšení z děvčat, která ho v slzách prosí o milost. Sám na mě v životě nevztáhl ruku, ani jsem nikdy neviděla, že by se dotkl jiné dívky. Někdy jsem uvažovala o možnosti, zda není impotentní a tohle pro něj není způsob, jak dosáhnout potěšení, nebo jestli ujíždí na tom, když využívá jednoho z podřízených, aby trestal druhého.

Prut se mi znovu a znovu zařezává do masa. Bolest v zádech se už nedá vydržet a zřejmě jsem musela omdlít, protože další věc, které si jsem vědoma je, že mě polévají ledovou vodou a že mám odemčená pouta, a svezu se na zem.

S tváří přitisknutou na vlhké štěrkové zemi bolestně, hekavě oddychuji. Záda mám v jednom ohni. Doufám, že se mě chystají zabít právě teď, protože o moc víc toho nezvládnu.

Dveře mé cely se se zaduněním přibouchnou a zámek zachrastí a já zůstanu sama, ale ticho tu není. Jsem hluboko v klášterním komplexu, jenže ani mnoho stop jílu a kamene nedokáže utlumit zuřivý křik draků na obloze. Kdyby ze mě teď drak udělal smažený brambůrek, byl by to splněný sen. Doufám, že zaútočí a rozervou tohle místo na kusy – a mě taky. Je určité omezené množství bolesti, již člověk může snést. Žaludek se mi svírá hlady, a talířek s čerstvým mlékem se zdá desítky let vzdálený. Byla chyba vracet se do své vesnice. Je jasné, že Bratrstvo poslalo gardu, aby tam po mně pátrala. Hloupá Isavelle. Hloupá, hloupá.

Uvažuji, kde je teď má rodina a jak daleko z Maledinu odjeli. V nitru se mi rozevírá propast zoufalství, jak přemýšlím, jestli je ještě někdy uvidím.

Jsem tak sama.

Odjeli beze mě a já jsem teď chycená ve tmě.

Čas zvolna ubíhá – každá vteřina je naplněná bolestí a zoufalstvím. Nakonec se shora začne ozývat dupot, který je pořád hlasitější a hlasitější, a pak se dveře cely zprudka otevřou. Vejdou dva strážní, popadnou mě v podpaždí a napůl mě vlečou, napůl nesou z cely a nahoru po schodech.

V hlavním sále už na mě kdosi čeká, obklopený Bratrskou gardou. Na šedém plášti pableskuje světlo pochodní. Vidím jeho krutá ústa, ale kápě, kterou nosí, mu zakrývá oči. Nejvyšší kněz. Kdykoli se mi stane něco příšerného, vždycky je u toho. Když mě dali jako desátek a odvlekli z domova. Když mě trestali za to, že nemám neustále sklopené oči a že nerecituji modlitby, které mám recitovat. Když mě skoro upálili zaživa kvůli mrtvému králi.

Nepochybuji, že teď se stane něco příšerného. Hledíme na sebe bez jediného slova.

Shromáždím tu trochu vlhkosti, co mi zbyla v ústech, a plivnu Nejvyššímu knězi do obličeje.

Jeden člen Bratrské gardy zvedne paži a uštědří mi hřbetem ruky prudkou ránu do obličeje. V ústech cítím nával bolesti a chuť krve.

„Na obličeji už má modřin dost,“ řekne Nejvyšší kněz, když člen gardy opět pozvedne ruku, ale nezní to moc naléhavě.

Srdce mi v hrudi divoce tluče. Proč nesmím mít na obličeji příliš modřin? Koho si mám zase brát?

Nejvyšší kněz zachytí v mých očích odlesk strachu a ve tváři se mu objeví úsměšek. „Přesně tak. Král stínů se nemůže dočkat, až se s tebou setká, děvčátko. A až tě potká, doufám, že ti serve živé maso z těch tvých nehodných kostí.“

Tak tohle je taky pravda?

Král stínů je skutečný?

„Co vám ten Král stínů slíbil výměnou za zmlácenou, napůl vyhladovělou holku? Myslíte si, že se zachráníte před draky, když mu mě vydáte?“ Zmítám se ve vojákově sevření. „Nechte mě odejít a najít svoji rodinu, vy bastardi. Nechte mě jít.“

Úsilí a křik mě pouze vyčerpají, jako obvykle, a už mě vlečou ven na čerstvý vzduch. Je noc, a je tam na koních tucet členů Bratrské gardy, kteří třímají planoucí pochodně.

Ruce mám svázané před sebou, když mě posadí na koně, kterého vede jeden ze strážných, a řeknou mi, ať se držím v sedle.

V dálce na severu je na horizontu vidět rudá záře, musí to být bitevní vřava. Draci a ti, co na nich jezdí, pořád bojují o Maledin. Z nějakého důvodu mě ten pohled zahřeje u srdce.

„Proxenská cesta je pořád průjezdná. Vezmeme ji tudy,“ slyším, jak říká jeden strážný druhému.

Proxen je daleko na jihu, daleko od mého hlavního města Lenhale, a probíhají v něm nejtužší boje. Na jihu je pustina a hory, hory, o kterých se říká, že jsou zrádnější než Bodanské hory na severu. Víc tam toho není. Několik lidí, a ještě míň osad. Žádní králové, o nichž bych slyšela.

Bratrská garda vyrazí nejdříve cvalem a pak tryskem, a můj kůň s nimi. Držím se sedla, abych si zachránila holý život, a uvažuji, komu nebo čemu mě Bratrstvo slíbilo.

Jedeme celé hodiny, střídavě tryskem a krokem.

Údery sílí. Vojákovy obavy vystřídá panika a zvolá: „Draci přilétají!“

Vidím vnitřek dračího krku.

Draka, který se chystá chrlit oheň.

Po někom.

Lučištník vypustí střelu.