Edice MISTROVSKÁ DÍLA SF

(z posledních titulů)

50. Frederik Pohl: Svět na konci času

51. Larry Niven: Prstencový svět

52. Poul Anderson: Stráž času

53. Poul Anderson: Vesmírní křižáci

54. Harry Harrison: Na západ od ráje

55. Henry Kuttner: Zuřivec

56. William Gibson: Médium

57. Larry Niven: Stavitelé Prstence

58. Robert Silverberg: Tvář vod

59. William Gibson: Hardcore Mona Lisa

60. Roger Zelazny: Poslední odbočka na Babylon

61. Orson Scott Card: Vykoupení Kryštofa Kolumba + Atlantida

62. Samuel R. Delany: Nova

63. Walter M. Miller, Jr.: Chvalozpěv na Leibowitze

64. William Gibson: Působnost

65. Ursula K. Le Guin: Nespoutaní

66. David Gerrold: Věc pro lidi

67. Clifford D. Simak: Přestupní stanice

Předchozí tituly této edice najdete na internetových stránkách www.laser-books.cz/c/mistrovska-dila-sf/

Přeložil Michal Prokop

WAY STATION

Copyright © 1963 by The Estate of Clifford Simak

All Rights Reserved

Copyright © 2025 for the Czech translation by Michal Prokop

Copyright © 2025 for Cover by Jason Gabbert

Copyright © 2025 for Biography by Martin Šust

Copyright © 2025 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN: 978-80-284-0815-2

1

Hluk ustal. Kouř plynul jako řídké chuchvalce šedé mlhy nad zmučenou zemí, roztříštěnými ploty a broskvoněmi, které dělostřelba olámala do podoby párátek.

Klid, pokud ne přímo mír, zavládl na těch několika čtverečních kilometrech, kde muži ještě před chvílí řvali a vrhali se jeden na druhého v šílenství staré nenávisti, utkali se v odvěkém zápase a pak od sebe vyčerpaně odpadli.

Zdánlivě celou věčnost se dunivý hřmot převaloval od obzoru k obzoru, rozervaná země tryskala v gejzírech k nebi a vzduchem znělo ržání koní a ochraptělé lidské výkřiky; hvízdání kovu a pak zadunění; záblesk spalujícího ohně a třpyt oceli; statečné prapory vlály v poryvech bitvy.

Pak to všechno skončilo a rozhostilo se ticho.

Jenže ticho bylo cizím vjemem, který nepatřil na bojiště ani do onoho dne, a tak ustoupilo nářku a bolesti, volání o vodu a modlitbám prosícím o smrt – pláči a volání a kvílení, které pod letním sluncem pokračovalo celé hodiny. Později byly schoulené siluety stále poklidnější a nehybnější, rozšířil se zápach, z něhož se všem okolo zvedal žaludek, a začalo kopání mělkých hrobů.

Byla tam pšenice, kterou už nikdo nesklidí, a stromy, které nerozkvetou, až se opět dostaví jaro. Na svahu zvedajícím se k hřebeni zůstanou nevyřčená slova a nevykonané skutky a vlhké rance hlasitě křičící o prázdnotě a o zmaru smrti.

Některá hrdá jména teď zněla ještě hrději, ale stala se pouhou ozvěnou v běhu věků – Železná brigáda, 5. newhampshirský, 1. minnesotský, 2. massachusettský, 16. mainský pluk.

A pak tu byl Enoch Wallace.

Pořád svíral roztříštěnou mušketu a na dlaních měl puchýře. Tvář mu pokryl prach. Na botách ztvrdla hlína s krví.

Stále byl naživu.

2

Doktor Erwin Hardwicke si převaloval tužku mezi dlaněmi, což působilo otravně. Muže na protější straně stolu si měřil s jistou obezřetností.

„Pořád mi není jasné,“ začal, „proč jste přišel zrovna k nám.“

„No, jste Národní akademie, a tak jsem myslel...“

„A vy jste ze zpravodajské služby.“

„Poslyšte, doktore, pokud vám to bude víc vyhovovat, prohlašme tuhle návštěvu za neoficiální. Můžeme se tvářit, jako kdybych byl znejistělý občan, který zjišťuje, jestli mu dokážete pomoci.“

„Nejde o to, že bych vám nechtěl pomoci, jen nechápu jak. Celá ta věc je dost mlhavá a hypotetická.“

„Sakra, člověče,“ vzkypěl Claude Lewis, „nemůžete popírat důkazy – těch pár, co mám.“

„Tak dobře,“ pronesl pomalu Hardwicke, „začneme znova a rozebereme je jeden po druhém. Tvrdíte, že nějaký muž...“

„Jmenuje se Enoch Wallace,“ upřesnil Lewis. „Co se týče věku, je mu sto dvacet čtyři let. Narodil se dvaadvacátého dubna 1840 na farmě pár mil od vesnice Millville ve Wisconsinu jako jediné dítě Jedediaha a Amandy Wallaceových. Přihlásil se do armády mezi prvními, když Abe Lincoln povolal dobrovolníky. Sloužil v Železné brigádě, která prakticky zmizela ze světa u Gettysburgu v roce 1863. Jenže Wallaceovi se nějak podařilo dosáhnout převelení k jiné jednotce a bojoval pod generálem Grantem ve Virginii. Byl u toho, když to celé u Appomattoxu skončilo...“

„Prověřil jste si ho.“

„Podíval jsem se do jeho papírů. Záznam o odvodu je ve státním Kapitolu v Madisonu. Všechno ostatní, včetně vyřazení ze služby, tady ve Washingtonu.“

„Tvrdíte, že vypadá na třicet.“

„Na víc rozhodně ne. Možná spíš na míň.“

„Ale nemluvil jste s ním.“

Lewis zavrtěl hlavou.

„Třeba to není on. Kdybyste měl otisky prstů...“

„Za občanské války si na otisky prstů nikdo ani nevzpomněl.“

„Poslední veterán občanské války zemřel před několika lety,“ poznamenal Hardwicke, „konfederační bubeník, myslím. Musí to být nějaký omyl.“

Lewis znovu zavrtěl hlavou. „To jsem si taky myslel, když mě na to přidělili.“

„Proč vás na to přidělili? Jak se k takovému případu dostane zpravodajská služba?“

„Připouštím, že to je trochu neobvyklé,“ uznal Lewis. „Jenže důsledky jsou takové...“

„Myslíte nesmrtelnost.“

„Možná nás to napadlo. Jen jako možnost. Ale jen tak mimochodem. Byly tu i jiné úvahy. Zvláštní záležitost, která volala po prověření.“

„Ale zpravodajská služba...“

Lewis se usmál.

„Říkáte si, proč ne nějaká vědecká instituce? Nejspíš by to bylo logické. Jenže na to narazil jeden náš člověk. Byl na dovolené. Má příbuzné ve Wisconsinu. Ne přímo tady, ale asi třicet mil daleko. Něco zaslechl – jenom takovou pověst, skoro mimochodem. Trochu v tom začal šťourat. Moc toho nezjistil, ale stačilo to, aby nabyl dojmu, že na tom něco může být.“

„Tohle mě právě mate,“ ozval se Hardwicke. „Jak by mohl někdo žít sto dvacet čtyři let v jednom kraji, aniž by stal místní celebritou, o které se dozví celý svět? Dovedete si představit, co by kolem toho rozpoutali novináři?“

„Když na to pomyslím, běhá mi mráz po zádech,“ přiznal Lewis.

„Neodpověděl jste mi.“

„Těžko se to vysvětluje,“ začal Lewis. „Musíte znát venkov a tamější lidi. Jihozápadní cíp Wisconsinu ohraničují dvě řeky, ze západu Mississippi a ze severu Wisconsin. Dál od řek se rozkládá rovinatá prérie, úrodná země s prosperujícími farmami a městy. Ale kraj kolem řek je drsný a nehostinný, vysoké kopce a srázy, hluboké rokle a útesy, a někde se vytvořily zátoky nebo oblasti odříznuté od okolí. Nevedou tam pořádné cesty a na malých farmách přežívají lidé, kteří mají blíž k pionýrským dobám před sto lety než k dvacátému století. Mají auta, pochopitelně, a rádia a co nevidět si nejspíš pořídí i televize. Ale duchem jsou konzervativní a žijí v klanech – samozřejmě ne všichni a není jich mnoho, jenom v těch izolovaných oblastech.

Kdysi v odříznutých končinách bývalo hodně usedlostí, ale dneska si člověk na takové farmě sotva vydělá na živobytí. Ekonomické okolnosti odtamtud obyvatele pomalu vytlačují. Lidi prodávají farmy za jakoukoli cenu a stěhují se jinam, většinou do měst, kde se uživí.“

Hardwicke přikývl. „A přirozeně tu zůstávají ti nejkonzervativnější a s nejsilnějšími klanovými vazbami.“

„Přesně tak. Většinu půdy dnes vlastní nepřítomní majitelé, kteří farmaření ani nepředstírají. Možná tam mají pár kusů dobytka, ale to je tak všechno. Není to špatné kvůli daňovým odpisům, když člověk něco takového potřebuje. A v dobách zemědělských bank skončilo hodně půdy jako zástava právě u nich.“

„Zní to, jako kdyby se tihle vidláci – říká se jim tak, ne? – obklopili nějakou hradbou mlčení.“

„Možná to ani není tak složité,“ odvětil Lewis. „Prostě věci dělají po svém, což je pozůstatek z minulosti, filozofie pionýrské nezávislosti. Hledí si svého. Nechtějí, aby někdo strkal nos do jejich věcí, a sami se do ničeho nemíchají. Kdyby se někdo chtěl dožít tisíce let, snad by je to udivilo, ale byla by to jeho věc. A kdyby chtěl žít sám a zároveň ostatní nechal na pokoji, byla by to taky jeho věc. Možná by si o tom popovídali mezi sebou, ale s nikým jiným. Nelíbilo by se jim, kdyby o tom zkoušel zapříst řeč někdo zvenčí.

Předpokládám, že po nějaké době se smířili se skutečností, že Wallace je pořád mladý, zatímco oni stárnou. Zázrak zevšedněl a už o něm pravděpodobně moc nemluvili ani mezi sebou.

Nové generace jej přijaly, protože na něm starší neviděly nic neobvyklého – a Wallace stejně nikdo příliš nevídal, jelikož se jich stranil.

A v okolních oblastech se celá věc, pokud se nad ní vůbec někdo zamýšlel, stala jakousi legendou – bláznivou povídačkou, kterou nemá smysl se zabývat. A ještě dál ji třeba pokládali za vtip. Něco jako příběh Ripa Van Winkla, na němž není ani zrnko pravdy. Každý, kdo by se v něm chtěl vrtat, by vypadal jako blázen.“

„Jenže ten váš člověk se v něm vrtal.“

„Ano. Neptejte se mě proč.“

„Ačkoli takový úkol nikdy nedostal.“

„Potřebovali jsme ho někde jinde. A kromě toho ho tam znali.“

„A vy?“

„Já na tom dělám dva roky.“

„Ale teď ten příběh znáte.“

„Ne celý. Otázek je víc, než když jsem začínal.“

„Viděl jste toho muže.“

„Mnohokrát. Ale nikdy jsem s ním nehovořil. Nemyslím, že on někdy viděl mě. Každý den chodí na procházku, než si vyzvedne poštu. Nevzdaluje se ze své farmy. Těch pár věcí, které potřebuje, mu vozí pošťák. Pytlík mouky, libru slaniny, deset vajec, doutníky a občas kořalku.“

„Ale to musí být proti poštovním předpisům.“

„To samozřejmě je. Jenže pošťáci to dělají už léta. Ničemu to neodporuje, dokud si někdo nebude stěžovat. Což nikdo neudělá. Pošťáci jsou nejspíš jediní přátelé, které kdy měl.“

„Mám dojem, že tenhle Wallace na farmě moc práce nezastane.“

„Vůbec žádnou. Má malou zeleninovou zahradu, ale to je všechno. Z toho místa je zase skoro divočina.“

„Musí přece z něčeho žít. Určitě má někde peníze.“

„To má,“ přisvědčil Lewis. „Každých pět až deset let odesílá do jedné firmy v New Yorku hrst drahokamů.“

„Je to legální?“

„Pokud se ptáte, jestli jsou kradené, tak to si nemyslím. Kdyby se v tom někdo začal vrtat, nejspíš by se objevily nesrovnalosti. Zřejmě ne za starých časů, kdy je začal posílat. Jenže zákony se mění a já předpokládám, že se on a kupující dostali s některými do rozporu.“

„A vám to nevadí?“

„Tu firmu jsem si prověřil,“ odpověděl Lewis, „a byli z toho docela nervózní. Především berou Wallace na hůl. Řekl jsem jim, ať nakupují dál, a kdyby přišla nějaká kontrola, ať ji pošlou za mnou. Mají pokyn držet jazyk za zuby a nic neměnit.“

„Nechcete ho vystrašit,“ poznamenal Hardwicke.

„Máte úplnou pravdu. Chci, aby pošťák dál dělal poslíčka a ta newyorská firma kupovala drahokamy. Chci, aby všechno zůstalo, jak to je. A než se zeptáte, odkud ty kameny pocházejí, řeknu vám, že nevím.“

„Třeba má důl.“

„Byl by dost neobvyklý. Diamanty, rubíny a smaragdy na jednom místě.“

„Očekávám, že i při těch jejich cenách je to slušný příjem.“

Lewis přikývl. „Zásilka odchází nejspíš až po tom, co mu dojdou peníze. Těch moc nepotřebuje. Podle jídla, co kupuje, žije celkem prostě. Má ale předplacenou spoustu novin a týdeníků a desítky vědeckých časopisů. Chodí mu hromady knih.“

„Technických knih?“

„Některé sice jsou technické, ale většinou drží krok s nejnovějším vědeckým vývojem. Fyzika, chemie, biologie – a tak podobně.“

„Ale já ne–“

„Samozřejmě. Já taky ne. Není vědec. Nebo alespoň nemá formální vědecké vzdělání. V době, kdy chodil do školy, ho moc nebylo – takového vzdělání v dnešním smyslu. A ať by se naučil cokoli, bylo by to na každý pád prakticky k ničemu. Chodil na základní školu – venkovskou jednotřídku – a jednu zimu přečkal na takzvané akademii, která pár let fungovala v Millvillu. Pokud to nevíte, je to daleko víc, než bývalo v padesátých letech devatenáctého století zvykem. Ukazuje to na poměrně bystrého mladíka.“

Hardwicke zavrtěl hlavou.

„To zní neuvěřitelně. Všechno jste si prověřil?“

„Jak to jenom šlo. Musel jsem postupovat opatrně. Nechtěl jsem upoutat ničí pozornost. A na jednu věc jsem zapomněl – hodně píše. Velké vázané záznamníky si pořizuje po desítkách. Inkoust kupuje na litry.“

Hardwicke vstal od stolu a přecházel po místnosti.

„Lewisi,“ začal, „kdybyste mi neukázal své pověření a kdybych si ho nezkontroloval, měl bych dojem, že je to všechno nějaký velice nepovedený žert.“

Zamířil zpátky a posadil se. Sáhl po tužce a znovu si ji začal převalovat mezi dlaněmi.

„Zabýváte se tím případem už dva roky. Máte nějaké nápady?“

„Ani jeden,“ přiznal Lewis. „Jsem naprosto v koncích. Proto jsem přišel sem.“

„Povězte mi, jak to s ním bylo dál. Myslím po válce.“

„Když byl pryč, zemřela mu matka. Otec a sousedi ji pohřbili přímo na farmě. Tehdy to tak dělalo hodně lidí. Mladý Wallace dostal dovolenku, ale nestihl to domů na pohřeb. Moc se tenkrát nebalzamovalo a cestovalo se pomalu. Potom se vrátil do války. Pokud je mi známo, byla to jeho jediná dovolenka. Otec žil sám, staral se o farmu a vedlo se mu dobře. Ze záznamů vyplývá, že to byl dobrý farmář, na svou dobu až mimořádně. Odebíral několik zemědělských časopisů a zastával pokrokové názory. Dbal na věci jako střídání plodin a prevence eroze. Farma nebyla podle moderních měřítek nic moc, ale uživila ho a dokázal i něco málo naspořit.

Pak se Enoch vrátil z války a přibližně rok hospodařili společně. Otec koupil žací stroj – takový ten vynález tažený koňmi, s lištou na sekání trávy nebo obilí. I tohle byl pokrok. Kosu to strčilo do kapsy.

Potom jel otec jednou odpoledne sekat louku. Koně se splašili. Něco je muselo polekat. Enochův táta spadl ze sedadla dopředu před žací lištu. Nebyla to hezká smrt.“

Hardwicke nasadil útrpný výraz. „Strašné,“ poznamenal.

„Enoch došel pro otcovo tělo a odnesl ho do domu. Potom vzal pušku a vyrazil za koňmi. Našel je v koutě pastviny, oba zastřelil a nechal je tam. Přesně tak to bylo. Jejich kostry léta ležely na louce, kde je zabil, pořád zapřažené do sekačky, dokud se postroj nerozpadl.

Pak se vrátil domů a připravil tátu na pohřeb. Umyl ho, oblékl do černého obleku a položil na prkno. Ve stodole stloukl rakev a vedle matčina hrobu vykopal ještě jeden, přičemž ke konci si na práci svítil petrolejkou. Potom seděl u otce, a když přišlo ráno, vypravil se k nejbližšímu sousedovi, který to řekl dalším, a někdo také sehnal kazatele. Odpoledne proběhl pohřeb a po něm Enoch odešel do domu. Od té doby tam žije, ale nehospodaří. Tedy kromě práce na zahradě.“

„Říkal jste, že ti venkované nemluví s lidmi, které neznají. Vypadá to ale, že vy jste toho zjistil hodně.“

„Trvalo mi to dva roky. Vetřel jsem se mezi ně. Koupil jsem si otlučené auto, jezdil do Millvillu a rozhlašoval, že hledám ženšen.“

„Cože?“

„Ženšen. To je taková rostlina.“

„Jistě, já vím. Ale už dávno ho nikdo nekupuje.“

„Občas se někdo najde. Část sklizně odeberou vývozci. Ale hledal jsem taky další léčivé byliny a předstíral, že se v nich a v jejich použití vyznám. Vlastně jsem nic nepředstíral. Dost jsem se toho našprtal.“

„Potkat se s prosťáčkem těmhle lidem docela vyhovuje,“ uznal Hardwicke. „Připomíná jim staré časy. A nikoho neurazí. Nejspíš to nemá v hlavě v pořádku.“

Lewis přikývl. „Fungovalo to ještě líp, než jsem čekal. Prostě jsem se toulal a oni se mnou mluvili. Dokonce i nějaký ženšen jsem našel. Je tam jedna rodina – Fisherovi. Žijí u řeky pod Wallaceovou farmou, která je nahoře v kopcích. Bydlí tam skoro stejně dlouho jako Wallaceovi, ale jsou z úplně jiného těsta. Fisherovi loví mývaly, chytají sumce a pálí kořalku. Byl jsem pro ně spřízněná duše. Vyrovnal jsem se jim leností a neschopností. Kořalku jsem jim pomáhal vyrábět i pít; občas jsem nějakou prodal. Chodil jsem s nimi na ryby a lovit, a když jsme se dali do řeči, dozvěděl jsem se od nich o pár místech, kde bych mohl najít ženšen – ‚šen‘, jak mu říkají. Předpokládám, že pro sociologa by Fisherovi byli zlatý důl. Mají jedno děvče – hluchoněmé, ale hezké – a to umí odčarovat bradavice...“

„Tenhle druh lidí znám,“ podotkl Hardwicke. „Narodil jsem se a vyrůstal v horách na jihu.“

„To oni mi pověděli o spřežení a sekačce. Jednoho dne jsem se tedy vypravil do toho kouta Wallaceovy pastviny a pustil se do kopání. Objevil jsem koňskou lebku a několik dalších kostí.“

„Ale nemůžete vědět, jestli patřily jednomu z Wallaceových koní.“

„Možná ne,“ připustil Lewis. „Ale našel jsem taky vrak sekačky. Moc toho nezbylo, ale poznat se dala.“

„Vraťme se ještě k té historii,“ navrhl Hardwicke. „Po otcově smrti Enoch zůstal na farmě. Nikdy z ní neodešel?“

Lewis zavrtěl hlavou. „Pořád bydlí ve stejném domě. Nic se tam nezměnilo. A dům zřejmě nezestárl o nic víc než majitel.“

„Byl jste uvnitř?“

„Uvnitř ne. U domu. Povím vám, co jsem viděl.“

3

Měl hodinu. Věděl to, protože Enocha Wallace stopoval posledních deset dnů.

Po odchodu z domu se Wallace nikdy nevrátil s poštou dříve než za hodinu. Někdy to trvalo trochu déle, když se pošťák opozdil nebo se zapovídali. Lewis však věděl, že s hodinou může počítat.

Wallace zmizel za hřebenem a mířil ke skalnaté výspě nad srázem, pod nímž plynula řeka Wisconsin. Vystoupí na skálu, postojí tam s puškou v podpaží a přehlédne divočinu v říčním údolí. Potom po kamení sejde zase dolů a vydá se po dřevěném chodníku na místo, kde v tu pravou roční dobu rostou růžové střevíčníky, a dál do svahu kolem pramene, který z něj vyvěrá hned pod polem ležícím ladem už nejméně sto let, až k téměř zarostlé cestě a poštovní schránce.

Během deseti dnů, kdy ho sledoval, se trasa nikdy nezměnila. Bylo pravděpodobné, usoudil Lewis, že zůstává stejná řadu let. Wallace nespěchal. Šel, jako kdyby měl k dispozici celou věčnost. Zastavoval se, aby obnovil známost se starými přáteli – stromem, veverkou, květinou. Byl to doopravdy houževnatý chlapík a stále v mnohém působil jako voják – zachoval si návyky a obyčeje z drsných let bojů pod mnoha veliteli. Chodil se vztyčenou hlavou a vypnutou hrudí a jeho krok byl lehký jako u člověka, jenž absolvoval náročné pochody.

Lewis vystoupil ze změti kmenů, která kdysi bývala sadem a kde jen pár stromů, zkroucených, sukovitých a zešedlých věkem, stále neslo úrodu žalostných a hořkých jablek.

Zastavil se na okraji mlází a chvíli stál, aby se podíval na dům na hřebeni nad ním, a na okamžik se mu zdálo, že ho zaplavilo zvláštní světlo, jako kdyby vzácná a vybranější sluneční esence překonala propast vesmíru a zalila právě tuto stavbu, aby ji tím odlišila od všech ostatních na Zemi. Dům se v těch paprscích doslova koupal a vypadal jako z jiného světa, jako kdyby byl doopravdy něčím velice výjimečný. A potom to světlo, pokud tam vůbec někdy bylo, náhle zmizelo a vystřídal ho obyčejný sluneční svit zalévající pole a lesy.

Lewis zavrtěl hlavou a řekl si, že to byla pošetilost nebo možná optický klam. Nic takového jako zvláštní sluneční světlo totiž neexistovalo a dům nebyl ničím víc než domem, byť nádherně zachovalým. Patřil k onomu typu domů, jaké se již často neviděly. Byl pravoúhlý, dlouhý, úzký a vysoký, se staromódním obložením podél okapů a na štítových stěnách. Vyznačoval se jistou strohostí, jež nijak nesouvisela se stářím; byl strohý ode dne, kdy jej dostavěli – strohý, jednoduchý a houževnatý, jako lidé, kteří jej obývali. Navzdory tomu však působil čistě a úpravně, nikde se neodlupoval nátěr, scházely známky omšelosti či chátrání.

Z jedné strany se k němu přimykala menší budova, vlastně jen kůlna, kterou jako by někdo přivezl odjinud a přilepil ke stěně, čímž zakryl postranní vchod do domu. Možná to byly dveře do kuchyně, uvažoval Lewis. V boudě se určitě rozvěšovalo venkovní oblečení a nechávaly se tam přezůvky a holínky. Nejspíš tam byla lavice na konve s mlékem a možná také koš na sbírání vajec. Ze střechy vyčníval přibližně metrový komín.

Lewis se přiblížil k domu a obešel ho k boudě, jejíž boční dveře byly pootevřené. Postavil se na práh, strčil do dveří a ohromeně nahlédl do místnosti.

Nebyla to totiž obyčejná kůlna. Zřejmě to bylo místo, kde Wallace bydlel.

Kamna, k nimž patřil komín, stála v koutě. Měla už něco za sebou a byla menší než staré pece. Na kamnech Lewis spatřil konvici na kávu a dvě pánve. Na háčcích na prkně za nimi viselo další kuchyňské vybavení. Naproti nim se nacházela tříčtvrteční postel s nebesy, překrytá žmolkovitou prošívanou dekou, jaké dámy o století dřív s oblibou vyráběly z různobarevných kousků látky. V dalším rohu byl stůl a židle a na zdi nad nimi otevřená skříňka s několika kousky nádobí. Na stole stála petrolejová lampa, odřená dlouhodobým používáním, ale s čistým cylindrem, který jako by ráno někdo nablýskal.

Scházely dveře do domu nebo jakýkoli náznak, že tam kdy nějaké byly. Neporušená prkna na jeho obložení tvořila čtvrtou stěnu kůlny.

Lewisovi připadalo neuvěřitelné, že by Wallace měl žít v téhle boudě bez průchodu do domu, kde se dá bydlet. Jako kdyby existoval nějaký důvod, proč dům neobývá, a přece se musí zdržovat v jeho blízkosti. Nebo je to možná jakési pokání, jako když ve středověku poustevník odešel do chatrče v lesích nebo pouštní jeskyně.

Lewis postával uprostřed kůlny, rozhlížel se a doufal, že najde aspoň náznak nějakého vysvětlení nezvyklých okolností. Neviděl však nic kromě holého faktu života a nejzákladnějších životních nezbytností – kamen pro vaření a vytápění, postele pro spánek, stolu pro konzumaci jídla a lampy zajišťující osvětlení. Nebyl tu ani další klobouk (navíc si uvědomil, že Wallace klobouk nikdy nenosí) nebo kabát.

Scházely také týdeníky a noviny, ačkoli se Wallace od poštovní schránky nikdy nevracel s prázdnýma rukama. Měl předplacené New York Times, Wall Street Journal, Christian Science Monitor a washingtonský večerník Star a k tomu mnoho vědeckých a technických časopisů. Po těch ale jako by se země slehla, stejně jako po knihách, které ve velkém nakupoval. V dohledu nebyl ani žádný psací stůl.

Lewise napadlo, že bouda by mohla z nějakého tajemného důvodu být pouhou kulisou, pečlivě naaranžovanou k vyvolání dojmu, že tam Wallace žije. Možná přece jen bydlí v domě. Jenže i kdyby to byla pravda, proč by se nepříliš úspěšně pokoušel předstírat, že tomu tak není?

Lewis se obrátil ke dveřím a vyšel z kůlny. Ubíral se kolem domu, dokud nedospěl k verandě přede dveřmi. Pod schody se zastavil a rozhlížel se kolem. Bylo slunečné dopoledne, den se rozehříval a tento stinný kout působil uvolněně a poklidně, připravený na horko.

Podíval se na hodinky, zjistil, že mu zbývá čtyřicet minut, a tak pokračoval po schodech nahoru a přes verandu ke dveřím. Natáhl ruku, uchopil kulovou kliku a snažil se jí otočit – neuspěl však, neboť zůstala v původní poloze a jeho zaťaté prsty se po ní jen posunuly.

Překvapeně to zkusil znovu, ale opět marně. Zdálo se, jako by kliku pokrýval tvrdý kluzký povlak, cosi jako námraza, na němž prsty klouzaly, aniž dokázaly vyvinout jakýkoli tlak.

Sklonil hlavu těsně ke klice a pokoušel se povlak rozeznat, jenomže nic neviděl. Vypadala úplně normálně – vlastně až příliš. Byla totiž čistá, jako kdyby ji někdo otřel a naleštil. Nespatřil na ní jediné smítko nebo flíček od vlhkosti.

Přiložil k ní nehet palce, avšak ten po povrchu přejel, aniž zanechal jakoukoli stopu. Dotkl se dveří a zjistil, že dřevo je také kluzké. Dlaň na něm nepřekonávala žádné tření. Pohybovala se jako naolejovaná, avšak mastnota na dveřích scházela. Pro jejich kluzkost neexistovalo žádné vysvětlení.

Lewis pokračoval ode dveří k obložení z prken a odhalil totéž. Zkouška dlaní i nehtem vedla ke stejnému výsledku. Dům pokrývalo něco, díky čemu byl jeho povrch kluzký a hladký – tak hladký, že na něm neulpíval prach ani se netvořily skvrny způsobené povětrnostními vlivy.

Přešel po verandě až k oknu, a jakmile u něj stanul, zaznamenal něco, čeho si do té doby nevšiml a kvůli čemu dům působil ještě pochmurněji. Okna byla černá. Neviděl žádné záclony, závěsy nebo žaluzie, jen prosté černé obdélníky jako prázdné oční důlky zírající z holé lebky domu.

Popošel k oknu, přiblížil k němu obličej a přiložil si dlaně ke spánkům vedle očí, aby odstínil sluneční světlo. Přesto neviděl dovnitř. Místo toho jako by zíral do černé tůně, která kupodivu nic neodrážela. Ve skle nespatřil ani sám sebe. Vnímal jen černotu, jako kdyby světlo dopadalo na sklo a bylo jím absorbováno, pohlceno a zadrženo. Paprsky, které se okna dotkly, se od něj již neodrážely.

Lewis sestoupil z verandy, pozvolna obcházel dům a prohlížel si ho. Všechna okna vypadala temně, kaluže černi zachycující světlo, a celý vnějšek byl kluzký a tvrdý.

Zabušil na prkna pěstí a bylo to jako mlátit do skály. Prohlédl si odhalené kamenné zdi u základů a byly stejně hladké a kluzké. I když sáhl mezi kameny do mezer vyplněných maltou, kde viděl nerovnosti, nenahmatal nic hrbolatého.

Cosi neviditelného překrylo drsnost kamene a zahladilo prolákliny a nerovnosti povrchu. Jenže se nedalo určit co. Téměř jako kdyby tam žádná hmota nebyla.

Po přezkoumání zdi se Lewis narovnal a podíval se na hodinky. Zbývalo jen deset minut. Musel vyrazit.

Sestoupil po svahu ke změti starého sadu.

Na jeho okraji se zastavil a ohlédl se k domu, který mu teď připadal jiný. Už to nebyla pouhá stavba. Dům získal osobnost, vyznačoval se jistým přezíravým pohledem a bublal v něm zlovolný smích, hrozící vytrysknout ven.

Lewis se přikrčil pod koruny a pokračoval dál sadem. Nebyla tam žádná stezka a tráva a plevel sahaly vysoko. Vyhýbal se převislým větvím a obešel strom vyvrácený před lety vichřicí.

Tu a tam natáhl ruku, utrhl scvrklé a kyselé jablko a po jediném kousnutí ho zahodil, protože se nedala jíst, jako kdyby ze zanedbané půdy přebírala jistou základní hořkost.

Na vzdálenější straně sadu našel tři hroby obehnané plotem. Tráva a plevel tu nebyly tak vysoké, plot vykazoval známky nedávných oprav a v nohách každého hrobu, naproti kamenům z hrubého vápence, rostl léta neudržovaný pivoňkový keř.

Lewis se zastavil před omšelým plotem a věděl, že narazil na rodinné pohřebiště Wallaceových.

Náhrobní kameny však měly být jen dva.

Co ten třetí?

Obešel plot k prohnuté brance a vstoupil dovnitř. Zastavoval se v nohách jednotlivých hrobů a četl nápisy na kamenech. Vytesaná písmena byla hranatá a hrubá, což ukazovalo na dílo nezkušených rukou. Scházela zbožná rčení, citace z básní či zpodobnění andělů, beránků a dalších symbolických tvorů oblíbených v šedesátých letech devatenáctého století. Byla tam jen jména a data.

Na prvním kameni: Amanda Wallaceová 1821-63

Na druhém kameni: Jedediah Wallace 1816-66

A na třetím kameni–

4

„Dejte mi tu tužku, prosím,” požádal Lewis.

Hardwicke ji přestal koulet mezi dlaněmi a podal mu ji. „Papír taky?“

„Když budete tak laskav,“ přisvědčil Lewis.

Naklonil se nad stůl a rychle kreslil.

„Tady to je,“ postrčil papír zpátky.

Hardwicke se zamračil.

„Ale to nedává smysl,“ poznamenal. „Kromě toho čísla dole.“

„Té osmičky ležící na boku. Ano, já vím. Symbol pro nekonečno.“

„Jenže co ten zbytek?“

„Nevím,“ přiznal Lewis. „Je to vyryté na náhrobním kameni. Opsal jsem to–“

„A pamatujete si to z hlavy.“

„Měl bych. Prohlížel jsem si ten nápis dost dlouho.“

„Nikdy v životě jsem nic takového neviděl,“ pokračoval Hardwicke.

„Já to nedokážu posoudit. V podobných věcech se moc nevyznám.“

„Tím se netrapte. Nevyzná se v tom vůbec nikdo. Ani vzdáleně se to nepodobá žádnému známému jazyku nebo nápisu. Ptal jsem se lidí, kteří o tom něco vědí. Ne jednoho, ale deseti. Vyprávěl jsem jim, že jsem to našel na jednom skalním útesu. Většina mě určitě má za blázna. Takového, co se pokouší dokázat, že Římané, Féničané, Irové nebo bůhvíkdo další měli osady v předkolumbovské Americe.“

Hardwicke odložil papír.

„Chápu, proč říkáte, že máte víc otázek než na začátku. Netýkají se jen mladého člověka, kterému je přes sto let, ale také kluzkého domu a třetího náhrobního kamene s nerozluštitelným nápisem. S Wallacem jste tedy nikdy nemluvil?“

„Nikdo s ním nemluví. Kromě pošťáka. Wallace si na ty svoje každodenní procházky bere pušku.“

„Třeba se s ním lidé bojí mluvit.“

„Myslíte kvůli té pušce?“

„Ano, možná. Tak jsem to nejspíš myslel. Zajímalo by mě, proč ji vůbec má.“

Lewis zavrtěl hlavou.

„To nevím. Snažil jsem se to rozlousknout, najít nějaký důvod, proč ji pořád nosí. Není mi známo, že by z ní někdy vystřelil. Ale neřekl bych, že s ním nikdo nemluví kvůli pušce. Ten člověk je anachronismus, pozůstatek jiné doby. Lidé se ho nebojí, to vím jistě. Na to tam žije moc dlouho. Znají ho. Patří ke krajině, jako strom nebo balvan. A přece z něj nemají dobrý pocit. Předpokládám, že většina by při osobním setkání znejistěla. Je totiž něčím, čím oni nejsou – něčím větším a zároveň mnohem menším. Jako kdyby se ubíral jinou cestou než zbytek lidstva. Myslím, že u mnoha sousedů vyvolává skryté rozpaky, protože se nějak, možná nepoctivým trikem, vyhnul stárnutí, jednomu z trestů a možná i výsad lidstva. A zřejmě taky kvůli tomu se o něm nechtějí bavit.“

„Sledujete ho dlouho?“

„Sledoval jsem. Ale teď na to mám lidi. Pravidelně se střídají. Máme tucet pozorovacích míst a pořád je měníme. Neuplyne ani jediná hodina, den co den, abychom Wallaceův dům neměli pod dohledem.“

„Ta věc vám doopravdy vrtá hlavou.“

„Myslím, že máme důvod,“ odpověděl Lewis. „Je tu ještě něco.“

Sehnul se pro aktovku, kterou postavil vedle židle. S cvaknutím ji otevřel, vytáhl svazek fotografií a podal je Hardwickeovi.

„Co tomu říkáte?“

Hardwicke je převzal. Vzápětí strnul a zbledl. Ruce se mu roztřásly a opatrně svazek položil na stůl. Pohlédl pouze na vrchní snímek, na ostatní ne.

Lewis v jeho výrazu zaznamenal otázku.

„Ve třetím hrobě. Pod kamenem s tím zvláštním nápisem.“

5

Komunikátor pronikavě zapískal a Enoch Wallace odsunul svazek, do kterého psal, a vstal od stolu. Přešel místnost k hvízdajícímu zařízení. Stiskl knoflík a zasunul klíč, a pískot ustal.

Stroj hučel hlasitěji a hlasitěji a na desce se začala formovat zpráva, zpočátku nejasná a pak stále zřetelnější, až byla zcela srozumitelná. Zněla:

***

Č. 406301 STANICI 18327. CESTUJÍCÍ PŘIJEDE V 16097,38. POCHÁZÍ Z THUBANU VI. BEZ ZAVAZADEL. NÁDRŽ Č. 3. ROZTOK 27. ODJEZD DO STANICE 12892 V 16439,16. POTVRĎTE PŘÍJEM.

***

Enoch obrátil zrak k velkému galaktickému chronometru visícímu na stěně. Zbývaly skoro tři hodiny.

Zmáčkl tlačítko a tenký plátek kovu se zprávou se vysunul z boku zařízení. Duplikát pod ním se ukládal do záznamové složky. Ve stroji zahrkalo a deska pro zprávy byla zase čistá a připravená.

Enoch vytáhl kovový plátek, nasadil jej otvory na kolíky pořadače, položil prsty na klávesnici a napsal: Č. 406301 POTVRZUJI PŘÍJEM. Zpráva se zhmotnila na desce a zůstala tam.

Thuban VI? Měl tady už někoho odtamtud? Až splní povinnosti, podívá se do záznamů a prověří to.

Cestující, kteří dorazili do nádrže s roztokem, patřili zpravidla k těm nejméně zajímavým. Většinou se s nimi špatně navazoval hovor, protože jejich pojetí jazyka bylo obtížné na pochopení. A také jejich myšlenkové procesy bývaly příliš odlišné, než aby se dal najít společný základ dorozumívání.

Přešel ke kartotéce, která stála vedle psacího stolu, a vytáhl zásuvku napěchovanou kartotéčními lístky.

***

***

„Protože to je jméno velkého muže mého národa.“