The translation of this work was supported by a grant from the Goethe-Institut.

Překlad této práce byl podpořen grantem Goethe-Institutu.

Claudia Weber

DER PAKT

Stalin, Hitler und die Geschichte einer mörderischen Allianz 1939–1941

Copyright © Verlag C.H.Beck oHG, München 2019

Czech edition © Maraton, 2025

Translation © Petr Dvořáček, 2025

ISBN 978-80-88411-21-5

Erně Weberové (1922–1999)

Obr. 1 Podpis německo-sovětského paktu o neútočení 23./24. srpna 1939 v moskevském Kremlu, uprostřed Stalin, vedle něho komisař zahraničí Vjačeslav Molotov, velvyslanecký rada Gustav Hilger, vyslanecký rada Andor Hencke a říšský ministr zahraničí Joachim von Ribbentrop

(vlevo se založenýma rukama)

ÚVOD

Na tváři Winstona Churchilla se ráno 22. června 1941 objevil spokojený úsměv. Předcházející večer strávil britský premiér dlouhou diskusí se svým ministrem zahraničí Anthonym Edenem a velvyslancem USA Johnem Winantem o válečné situaci v Evropě. Nebylo to snadné setkání, ale dobré jídlo, vybrané lihoviny a nevyhnutelné doutníky v těch bouřích času dobře posloužily večernímu uvolnění a současně zbystření myslí. Závratnou rychlostí nabývaly na závažnosti již několik měsíců doutnající zvěsti o německém útoku na Sovětský svaz, a nyní se proměnily v jistotu. Skutečnost, že válka, během níž Hitlerův Wehrmacht obsazoval Evropu a ohrožoval Britské impérium, se nyní obrací na východ, skýtala Churchillovi příležitost uzavírat nová spojenectví; spojenectví tak silná, aby Němci byli na kontinentu poraženi, od ostrovní říše byla odvrácena hrozba invaze a impérium bylo uchráněno expanzivních choutek mocností Osy na Dálném východě. Pro svůj plán potřeboval podporu Američanů; z toho důvodu pozval Churchill do Chequers Rooseveltova velvyslance a v předvečer 22. června 1941 mu ten odvážný tah skutečně vyšel. Amerika souhlasila s tím, že v případě německého útoku na Sovětský svaz mu nabídne trojstrannou protihitlerovskou alianci včetně rozsáhlé hospodářské pomoci a vojenské podpory, bez níž by Stalin existenční zápas o svou zemi nemohl vyhrát. Základní kámen spojenectví velké trojky, která o čtyři roky později vítězně ukončila druhou světovou válku, byl položen ještě předtím, než první letadla Göringovy Luftwaffe začala bombardovat sovětská města. Churchill udělal všechno správně, a tak když mu Eden oznámil zprávu o německé invazi, měl důvod k úsměvu.1

Na pozadí apokalyptického válečného panoramatu, které po onom červnu následovalo, a tváří v tvář milionům mrtvých vyvolává ta spokojenost, s níž Churchill přijímal německou invazi, určité rozladění. Neměl být spíš zděšen? Nebyl však jediný, komu se při této zprávě zjevně ulevilo. Dokonce i v Moskvě se do šoku a obav mísily pocity úlevy, a to především mezi levičáky, kteří tam uprchli ze všech končin světa, a mezi kádry Komunistické internacionály (Kominterny), jejíž plánované rozpuštění bylo nyní mimo hru.2 A také v Berlíně sdíleli mnozí pocity Hitlerova ministra propagandy Josepha Goebbelse, který se svému deníku svěřil, že z něho padá „tíha posledních týdnů a měsíců“.3 Začátek německo-sovětské války – při zpětném pohledu jeden z ústředních předělů v dějinách druhé světové války4 – pro současníky zprvu znamenal konec přítomnosti, již nesli stejně těžce demokraté jako Winston Churchill, komunisté jako Georgi Dimitrov i nacionální socialisté jako Joseph Goebbels: přítomnosti poznamenané Hitlerovým paktem se Stalinem.

Stalinovo spojenectví s Hitlerem zásadně poznamenalo prvních 22 měsíců války ve východní a západní Evropě. Přesto často působí dojmem předehry, vykročení na cestě ke „skutečné“ válce, která též podle soudu mnoha historiografických prací začala teprve onoho červnového rána urputným bojem mezi Hitlerovou „třetí říší“ a Stalinovým Sovětským svazem.5 Z teleologického hlediska celá válka směřuje právě k tomuto okamžiku, v němž by ve věku ideologií měl smysl veškerému násilí dát rozhodující zápas mezi nacionálním socialismem a stalinismem. Válečné nepřátelství mezi Hitlerem a Stalinem stvrzovalo základní napětí první poloviny 20. století a pro současníky i pro ty, kdo se narodili později, bylo bezpečným terénem paměti světové války, zatímco příběh jejich paktu vyvolával jakýsi pozoruhodný pocit nelibosti, tehdy stejně jako dnes. Pozornost vyvolaná právě touto nelibostí, někdy až strachem vidět ve spojenectví nacionálního socialismu a stalinismu, té rozbušce světové války, víc než jen disharmonickou předehru, stála – v návaznosti na dřívější reflexe – na počátku této knihy.6 Tento můj zájem posiloval zvědavost a vůli se této kapitole války znovu věnovat a spolu s tím pak nepouštět ze zřetele úkol, který je pro historickou vědu zásadní, totiž konfrontovat se s příběhy, jež dráždí a jsou deformovány nepříjemnými pocity nelibosti.

To, že Hitler a Stalin uzavřeli pakt – obvykle se jím míní pouze německo-sovětská smlouva o neútočení z 23. srpna 1939 –, je známo.7 Každý, kdo se byť jen zběžně zabýval touto problematikou, zná fotografie, které pořídil Hitlerův osobní fotograf Heinrich Hoffmann při nočním podpisu smlouvy v moskevském Kremlu. V kruhu kolem Stalina tam stojí jeho tlumočník Pavlov, náčelník generálního štábu Rudé armády Boris Šapošnikov, velvyslanecký rada Gustav Hilger a německý velvyslanec hrabě Friedrich-Werner von der Schulenburg; spojenectví svými podpisy zatím zpečeťují šéfové diplomacie obou režimů Joachim von Ribbentrop a Vjačeslav Molotov.8 Hoffmannovy fotografie jsou obrazové ikony, k jejichž nevýhodám patří sugesce, že historii lze (od)vyprávět pomocí obrazů, které mluví za vše. O tom, k čemu tento pakt vedl, historiografie krátce diskutovala v devadesátých letech, kdy byl po desetiletích státněsocialistického tabuizování a popírání konečně zveřejněn nechvalně proslulý tajný dodatkový protokol ke smlouvě o neútočení.9 Historické debaty oněch let měly nesmírný význam pro národní sebeuvědomění východoevropských států vymaňujících se ze sevření sovětského impéria. Na základě tajného dodatkového protokolu Stalin nakonec násilně začlenil Polsko a pobaltské státy do své říše a z této historické zkušenosti pak dané země odvozovaly politický nárok na vlastní vzpomínky a historickou paměť. Pakt tak měl rozhodující vliv na dobové spory o paměť Evropy. Požadavky uznat rovnocennost obětí stalinského násilí s oběťmi nacionálního socialismu a připomínat v Evropě pakt Hitler-Stalin byly od té doby nesprávně chápány – na jedné straně – jako útok na jedinečnost holokaustu.10 Ve skutečnosti však v těchto debatách nešlo o to snižovat jedinečný význam holokaustu, nýbrž problematizovat pohled na dějiny soustředěný na západní Evropu, pohled, který přehlížel ničivou tragédii východní Evropy ve 20. století. Stojí za to zamyslet se nad tím, zda a do jaké míry evropské debaty o paměti vyrůstaly ze (západní) nelibosti vůči příběhu, jako je Hitlerův pakt se Stalinem, nelibosti, která se pak přenášela do paměťové konkurence „periferního“ Východu. K výsledkům nové reflexe dějin v desetiletích po konci studené války patří okolnost, že na Východě vehementně vznášené požadavky – na straně druhé – posílily dojem, že pakt Hitler-Stalin byl především východoevropskou záležitostí; mnoho na tom změnit nedokázalo ani zavedení 23. srpna jako evropského dne památky obětí stalinismu a nacionálního socialismu.

Historický význam, jaký měl Hitlerův pakt se Stalinem pro první roky druhé světové války, je i nadále podceňován. V kontextu „třetí říše“ je odsouván do pozice taktického tahu, který umožnil zaútočit na Polsko, přitom na svém záměru zničit Sovětský svaz nezměnil Hitler ani čárku. Ze sovětské perspektivy byl vnímán jako Stalinův pokus oddálit domněle nevyhnutelnou invazi: takovou interpretaci v roce 1941 úspěšně rozšířil sám Stalin. Výklad favorizovaný v devadesátých letech naopak soustřeďoval pozornost na geopolitické rozdělení východní Evropy, dohodnuté v tajném dodatkovém protokolu. A přestože o platnosti těchto výkladů nelze vážně pochybovat – každý z nich má své historické opodstatnění –, ani jeden dostatečně nevystihuje význam německo-sovětského spojenectví pro dějiny druhé světové války a dějiny evropského násilí a diktatury ve 20. století. V těchto souvislostech chápu svůj výklad oné vražedné aliance jako nabídku a jako podnět, jak s využitím historie Hitlerova paktu se Stalinem coby příběhu vzájemné provázanosti nově orientovat tradiční interpretační osy, které se řídily buď nacionálněsocialistickou, anebo stalinskou válečnou a okupační politikou. Jsem přesvědčena, že tento metodologický přístup má všechny předpoklady heuristicky překonat dělení na Východ a Západ ve smyslu celoevropských dějin násilí a paměti druhé světové války.11 Můj badatelský zájem se proto zaměřuje na ty doby, místa a situace, na takové události, které objasňují dynamiku německo-sovětského spojenectví na půdorysu vzájemné koexistence a prezentují ji jako výsledek spolupráce nacionálněsocialistické a stalinské politiky a jejích aktérů. Souběžně s tím se naskýtá otázka, jak a do jaké míry aliance určovala evropskou válečnou politiku a průběh druhé světové války. Postavit pakt Hitler-Stalin do centra válečného dění je nanejvýš potřebný a autorsky přitažlivý počin. V posledních letech se sice stále hlasitěji ozývá oprávněná kritika jeho marginalizace a „osy buď-anebo“, ale příliš se toho nezměnilo ani na neuspokojivé situaci v historiografii.12 Dokonce ani nejvlivnější práce posledních let – vynikající studie Timothyho Snydera Krvavé země – nesplnila to, co slíbila, že bude historií osudových německo-sovětských pletek, a výklad místo toho omezuje na pouhou paralelnost.13 Jisté je, že (zatím) neexistuje studie, která by se zabývala vlivem paktu na západoevropské válečné dění a která by šla nad rámec pouhého konstatování, že Hitler si spojením se Stalinem na východě „uvolnil ruce“.

Důvody historických linií a paměťových hierarchií spočívají v historických mentálních mapách a v přetrvávající působnosti dlouhého rozdělení kontinentu za studené války. Navíc se domnívám, že mají co do činění i s onou nelibostí, za níž se skrývá tušení, že Hitlerův pakt se Stalinem zpochybňuje průzračný kánon evropského vyprávění o světové válce. I historici, kteří se jinak málokdy shodnou, si tak jako současníci možná oddechli, že pakt lze za ty pouhé dva roky jeho existence považovat za historickou náhodu bez větší poznávací hodnoty. V historii spřažení nacionálního socialismu a stalinismu se skutečně skrývá revizionistická síla, jíž se zalekl i takový člověk, jako byl Michail Gorbačov. V rámci své politiky glasnosti, nekompromisního přehodnocování dějin stalinského násilí, byl Gorbačov nucen přiznat vinu sovětské NKVD za masové popravy v Katyni. K tomuto kroku se však nerozhodl proto, že by jeho primárním záměrem bylo podrobit tento válečný zločin analýze a reflexi, spíš chtěl uklidnit situaci a zamezit jejímu vyhrocení. Gorbačov navzdory značnému tlaku Polska váhal – dokud mu jeho ministr zahraničí Eduard Ševardnadze, Valentin Falin a šéf KGB Vladimir Krjučkov náležitě neobjasnili, co hrozí, neučiní-li tak. „Vhodnější by snad bylo říct, co se skutečně stalo,“ upozorňovali ti tři Gorbačova, aby se „věc ukončila“ a „nezačalo se diskutovat o Hitlerově paktu se Stalinem“. „Takový postup,“ psali, „způsobí nakonec méně škody, než kdybychom neučinili nic,“

protože tímto tématem […] se nyní uměle překrývají dokonce i otázky vypuknutí druhé světové války a napadení Polska Německem. Pozadí této kampaně je jasné – Polákům se má namluvit, že Sovětský svaz není v žádném případě lepší, ale že je spíš ještě horší než tehdejší Německo; že nese nemenší odpovědnost za vypuknutí války, a dokonce za vojenské zničení bývalého polského státu.14

Gorbačov přiznal sovětskou vinu na masových vraždách v Katyni, aby ochránil ústřední mýtus Velké vlastenecké války a – v době, kdy konfrontace se stalinismem již otřásala (příliš) mnoha jistotami – nepřipustil žádné pochybnosti o fundamentální protikladnosti nacionálního socialismu a stalinismu. Avšak systematickému zkoumání německo-sovětské kooperace v prvních dvou letech světové války bránil i v západní Evropě, a zejména v Německu strach z obvinění z historického revizionismu. Tyto obavy nejenže tlumily akademickou zvídavost, ale především odporovaly základní profesionální potřebě neustále přezkoumávat a reinterpretovat minulost, krátce: podrobovat historii revizi.15 Čím se zabývá historická věda, když ne změnou?

Německo-sovětské vztahy jsou „napínavější než jakýkoli román“, jak před více než padesáti lety napsal Sebastian Haffner. Už v době hnutí roku 68 se bystrý kronikář německých poměrů možná jen rétoricky podivoval tomu, že „v obecném povědomí západního Německa“ chybí „o tomto obludném dění“, o tomto „vzájemně tak smrtelně intimním provázání a spřáhnutí dvou národů“ jasná představa.16 Haffnerův postřeh o „chybějící historii“ platil a platí na Hitlerův pakt se Stalinem, který lze bez nadsázky skutečně označit za hrůzné vyvrcholení onoho „smrtelně intimního spřáhnutí“. Historické zkoumání paktu, zodpovězení otázek týkajících se jeho praktického uvádění do života a zúčastněných aktérů, nepochybně stojí před stejným problémem zdrojů jako analýza společných akcí, německo-sovětského přesídlování obyvatelstva nebo výměny uprchlíků. Nespočet dokumentů, například o dvoustranných pohraničních a vojenských komisích nebo o cestách funkcionářů SS na Sověty okupované území, se během války ztratilo nebo jsou v současnosti pod zámkem v ruských státních archivech. A přesto nelze „chybějící historii“ ospravedlnit odkazem na nedostupné nebo zničené spisy, neboť překvapivé množství dokumentů je bez problémů k dispozici v německých knihovnách a archivech. Fondy v Politickém archivu ministerstva zahraničí nebo ve Spolkovém archivu v Berlíně-Lichterfelde obsahují objevné a důležité informace o složení a činnosti německo-sovětské komise pro uprchlíky nebo hodnocení průběhu a obtíží vzájemné spolupráce. Archivní fond „Středisko pro německé soukmenovce“ (Volksdeutsche Mittelstelle) obsahuje zprávy o zkušenostech příslušníků SS, kteří působili na sovětském území při přesídlování tzv. kmenových (etnických) Němců. Nacionálněsocialistický tisk – Völkischer Beobachter nebo okupační noviny jako Krakauer Zeitung či Warschauer Zeitung – podrobně referoval o návštěvě sovětské vládní delegace s generály NKVD v Generálním gouvernementu. K tomu, abychom se dostali na stopu tomuto vražednému spojenectví, například pracovním schůzkám představitelů NKVD a Bezpečnostní policie Heinricha Himmlera, nemusíme objevovat žádný tajný archiv, i když mnoho otázek zůstává kvůli uzavřeným archivům nezodpovězeno a poměrně dost detailů není známo. Jistě, komplexní analýzu německo-sovětské spolupráce lze provést pouze tehdy, až budou kromě německých spisů k dispozici i materiály z archivu ruského ministerstva zahraničí. Do té doby se ovšem může historická věda opřít o empirický základní výzkum polských historiků, v Německu poněkud opomíjený, kteří využili krátkého období tzv. archivní revoluce a vynesli na denní světlo pozoruhodný materiál.17 Činnost německo-sovětské komise pro uprchlíky – velmi temná kapitola v historii Hitlerova paktu se Stalinem – je už dávno nepřekvapuje.

Jít do archivu a pracovat s prameny, detektivně vyhledávat informace a skládat z nich obrázek a příběh, který nás inspiruje a překvapí, protože jsme ho takto ještě neslyšeli, to je jednou z nejhezčích stránek historikovy profese. V případě této knihy byla taková práce nejen inspirativní, ale i hluboce znepokojivá a tváří v tvář naší současnosti značně tísnivá. Zabývat se svědectvím uprchlíků – Židů, Poláků, Ukrajinců –, kteří v první zimě války bloudili mezi německou a sovětskou okupační zónou sem a zase tam, přežívali na ulicích zničených pohraničních měst a v lesích, byli ostřelováni vojsky NKVD, poté co je němečtí strážní zahnali do ledových pohraničních řek – to na člověka silně zapůsobí. Někteří z uprchlíků platili převaděčům horentní sumy za naději, že se v noci na člunech dostanou přes řeky živí, ale nejspíš tušili, že na obou stranách číhá smrt. Zoufalství francouzských komunistů, kterým Moskva přikázala, aby v červnu 1940 v Paříži vítali Hitlerova okupační vojska, mě zaujalo neméně. Jejich osudy mi v plném rozsahu ukázaly, jak je nelibost vyvolávaná historií paktu Hitler-Stalin dodnes v rozporu s historickou zkušeností současníků. Život ve válce je nervózní chůze po hraně. Toto balancování, nutné pro přežití v takové válce, je značně obtížné historicky rekonstruovat a vzpomínkou zpřítomnit. Obojí je o to těžší, že ti, kdo se narodili později, vědí, jak dějiny dopadly. Jen proto nás udivuje Churchillův spokojený úsměv. Zvykli jsme si považovat situaci tehdejších současníků za tragickou, protože nevěděli, jak se dějiny vyvinou. Naproti tomu pohled historiků označujeme vzhledem k jejich znalosti výsledku za privilegovaný.

Nejsem si jistá, zda tomu tak skutečně je a zda by se to celé nedalo také otočit. Reflektované pojetí historické profese akceptuje tragiku vědoucího a tím prospívá historickému porozumění. Chrání před samolibými soudy a zpolitizovanými výklady. Naše domnělá výsada je ošidná tehdy, odvozujeme-li možnosti lidského života ukvapeně od jeho konce. Život v násilí je jedna možnost lidského soužití. Není to dobrý život, ale je to historická a stále přítomná možnost. Je to znepokojivé divadlo, o němž víme, jsme-li poctiví, že je to naše divadlo.

1

„S NĚMCI BY SE MĚLY VĚCI POHNOUT KUPŘEDU“

Rok 1929 neprovázela šťastná hvězda: nebyl to dobrý rok pro svět, Evropu ani pro Georgije Čičerina, unaveného komisaře zahraničních věcí Sovětského svazu. Deset let předtím, než jeho nástupce Vjačeslav Molotov podepíše německo-sovětskou smlouvu o neútočení, se nemocný, deprimovaný a na vedlejší kolej odstavený Čičerin obrátil na Stalina. Georgije Čičerina, původem ze starého ruského šlechtického rodu, jmenoval do čela nového Lidového komisariátu zahraničních věcí Lenin; Čičerin se po éře koženě strohého akčního přístupu Lva Trockého přičiňoval „o obezřetnost a o obrušování ostrých hran“ bolševické diplomacie.18 Tento vzdělaný člověk, polyglot, který navíc uměl vystupovat, dopomohl neotesané sovětské moci dosáhnout v poválečném mocenském systému určitého mezinárodního uznání. Čičerin, jehož matka pocházela z baltskoněmeckého šlechtického rodu, však především usiloval o dobré vztahy s výmarskou republikou. Společně s takzvanými „výchoďáky“ výmarské republiky, především s Ago von Maltzanem se mu o velikonoční neděli roku 1922 podařil onen legendární kousek v Rapallu, jenž „otřásl Evropou jako úder blesku“.19 Spojenectví mezi oběma vyděděnci versailleského systému, narychlo dojednané na janovské konferenci, bylo ve dvacátých letech 20. století určujícím momentem německo-sovětské spolupráce ve všech jejích aspektech: od obchodních a úvěrových dohod přes berlínskou smlouvu z roku 1926 až po onu tajemstvím obestřenou, už před Rapallem započatou vojenskou spolupráci mezi Reichswehrem a Rudou armádou. V Rapallu zkřížil Čičerin plány britského premiéra Lloyda George, který údajnou pomocí při výstavbě země – ve skutečnosti mu šlo o návrat Ruska do kapitalistického světového hospodářského systému – zamýšlel nabýt nad hrozivou mocností na Východě vrchu. Čičerin nabídkám Západu nedůvěřoval. O sedm let později – na jaře 1929 – cítil, jak spolu se vzestupem jeho náměstka Maxima Litvinova nejen ochabuje jeho vlastní moc, ale je také ohroženo jeho životní zahraničněpolitické dílo, ba dokonce sama existence Sovětského svazu. Ačkoli Litvinov se dosud nijak neprojevoval jako odpůrce politiky příznivě nakloněné Německu, zdálo se, že dává přednost sbližování s hlavními západoevropskými mocnostmi; ať proto, aby se distancoval od Čičerina, nebo proto, že Litvinovův bratr Saveli, který předtím pracoval v sovětské obchodní misi v Berlíně, upadl po neblahém skandálu s finančními podvody ve Stalinovu nemilost, a Litvinov se kontaktům směřujícím do Německa od té doby raději vyhýbal.20 Vítr se však obrátil i v politice výmarské republiky. V roce 1928 zemřel její první ministr zahraničí a později velvyslanec v Moskvě hrabě Ulrich Brockdorff-Rantzau, který s Čičerinem táhl za jeden provaz. Úřadující ministr zahraničí Gustav Stresemann se netajil tím, že jeho cílem je vrátit Německo do společenství západních velmocí a od Sovětského svazu si udržovat odstup. „Nemůžeme si pokazit vztahy s Německem,“21 varoval Stalina Čičerin, zvlášť když od locarnských smluv z roku 1925 dával Stresemann přednost napojení na Západ.22 „Pokud Zinověv,“ rozohnil se,

na srpnovém plénu [ústředního výboru, pozn. aut.] v roce 1927 vyhlásil do světa tu kolosální hloupost, že se Německo přeorientovalo, neznamená to přece, že tenhle nesmysl musí náš tisk papouškovat a zhoršovat tak naši situaci. Je pravda, že němečtí komunisté by byli rádi, aby se naše vztahy s německou vládou zhoršily, […] ale nemůžeme si kazit vztahy s Německem jen proto, abychom jim a Zinověvovi prokázali laskavost.23

Ve svém přesvědčení, že německo-ruské spojenectví je pro přežití Sovětského svazu nezbytné, se Čičerin mýlil. V čem se však nemýlil, bylo tušení, že konec jeho kariéry znamená konec poválečné éry vzájemných vztahů. Rapallská euforie už léta slábla a od března 1930 se v kabinetu říšského kancléře Heinricha Brüninga zvětšoval odstup mezi výmarskou republikou a Sovětským svazem, což nezůstalo v Moskvě bez povšimnutí. Oficiální politické vztahy kolem roku 1929, pro Evropu osudového, lze nejlépe charakterizovat termínem „vlídná distance“.

Letadla, tanky a půjčky

Zatímco Německo se pozvolna propadalo do krize, rok 1929 v Sovětském svazu byl rokem vzestupu Gruzínce Josifa Stalina, jenž vyšel jako mocný vítěz z půtek mezi Leninovými dědici. Stalin nejprve zapudil své rivaly Lva Kameněva a Grigorije Zinověva a v lednu 1929 se zbavil svého nejnebezpečnějšího protivníka Lva Trockého. Dvacátého ledna obdržel Trockij rozhodnutí vlády o svém vyhoštění, nejprve do Turecka, za údajnou „přípravu ozbrojeného boje proti Sovětskému svazu“.24 Spolu s těmito osobami odstranil Stalin také imperativ světové komunistické revoluce, za niž bojovali bolševici jako Zinověv a Trockij. Stalinův nástup k moci změnil premisy sovětské zahraniční politiky, která, jak napsal německý diplomat a „znalec Východu“ Gustav Hilger, „měla odnepaměti v zásadě dva hlavní cíle: šířit proletářskou revoluci do dalších zemí a zachovat a posílit samotný sovětský stát“.25 Nová doktrína „budování socialismu v jedné zemi“ zaměřila vnitřní i zahraniční politiku od roku 1929 jednoznačně k druhému z obou cílů: zachovat a posílit první komunistický stát. Sovětský svaz se sice i nadále prezentoval jako domov mezinárodního komunismu, financovaného z Moskvy, sídla Kominterny, a udržovaného při životě po celá desetiletí. Ale priority se změnily. Se Stalinem u moci začal mezinárodní komunismus sloužit v první řadě zachování Sovětského svazu a této doktríně se musel bezpodmínečně a bez námitek podřídit.

Nová zahraniční politika neznamenala, že by Stalin zanedbával německo-sovětské vztahy, jak se obával Čičerin. Právě proto, že měl priority jasně formulované, zůstala sovětská alianční politika ve třicátých letech mimořádně pružná a bez ohledu na všechny ideologické zásady pragmatická, až za sám práh bolestivosti. V politice Stalin vždy upřednostňoval takovou konstelaci, která nejvíc vyhovovala jeho cíli – včetně rychlých změn a ideologických obratů. Ve vztahu k Německu – k výmarské republice a k Hitlerově „třetí říši“ – to znamenalo, že vztahy nebyly v žádném období až do června 1941 zcela přerušeny, ani po nástupu nacistů, ani v době vrcholící sovětské orientace na Západ během působení komisaře zahraničních věcí Maxima Litvinova. „I přes nějaké ty netaktnosti našich lidí vůči Němcům,“ uklidňoval Stalin Čičerina v roce 1929,

(Němci jsou vůči SSSR neméně netaktní), se naše vztahy vyvíjejí docela dobře. Naléhavě potřebují velké zakázky pro průmysl – mimo jiné proto, aby mohli platit reparace. Takové zakázky se samozřejmě neválí na ulici, a jak je známo, mohou jich od nás dostat docela dost. S Němci by se měly věci pohnout kupředu.26

Stalin měl pravdu. Ve třicátých letech 20. století udržovaly Německo a Sovětský svaz navzdory všem politickým rozdílům spolupráci, ne vždy bezkonfliktní, ale vždy oboustranně výhodnou. Vztah vydržel i přes zostřující se ideologické rozpory po roce 1933, protože převažovaly ekonomické výhody. Německé společnosti jako Siemens podporovaly industrializaci Sovětského svazu, zejména po uzavření hospodářské dohody v roce 1921. Německo-sovětská letecká společnost Deruluft (Deutsch-Russische Luftverkehrs A. G.), založená v témže roce, pravidelně létala na linkách Berlín–Moskva a Berlín–Leningrad přes Rigu a Tallin až do roku 1937. A berlínskou smlouvu z roku 1926, která v podstatě zajišťovala zachování rapallské linie a německé neutrality v případě války Sovětského svazu se třetím státem, prodloužil i Čičerinův nástupce Litvinov. Protokol o prodloužení, který oba státy podepsaly v červnu 1931, ratifikoval Říšský sněm po Hitlerově nástupu k moci v květnu 1933. 

Pro hospodářské vztahy, které se po roce 1929 zintenzivnily, byla rozhodující celá řada důvodů, ovšem obrovské reparační závazky Němců nepatřily na rozdíl od Stalinovy domněnky ani mezi ty hlavní. Poté co v září 1929 vstoupil v platnost Youngův plán, platby dokonce klesly a na tzv. reparační konferenci v Lausanne byly roku 1932 zastaveny úplně. Hlavním důvodem byla světová hospodářská krize. Na podzim roku 1929 pobýval Čičerin v lázních v hesenském Wiesbadenu a právě v té době srazil Evropu na kolena krach na americké burze. Vysoce rizikové investice do spotřebního zboží a nemovitostí vytvářely po léta spekulativní bublinu, která 24. října 1929 na newyorské Wall Street splaskla. USA jakožto ekonomický motor vypadly ze hry, bylo zastaveno poskytování zahraničních, zejména krátkodobých půjček, z nichž profitovalo Německo. Světový obchod se zhroutil. Obrovský pokles výroby, vysoká nezaměstnanost – v roce 1932 bylo v Německu oficiálně bez práce pět milionů lidí – a sociální zbídačení velkých skupin obyvatelstva zavedly Evropu do existenční krize, z níž zdiskreditovaný západní kapitalistický hospodářský model, jak se zdálo, nenabízel žádné východisko. Volný obchod poválečných let byl nahrazen protekcionismem, ochrannou celní politikou a izolováním národních trhů. Každá země se snažila nejprve zachránit sama sebe. V březnu 1932 zavedla Velká Británie všeobecné desetiprocentní clo a se svými dominii, samosprávnými koloniemi, uzavřela dohodu o preferenčním dovozu britského zboží.27 Ve snaze zmírnit katastrofální sociální důsledky světové hospodářské krize a oživit průmyslovou výrobu a vývoz hledalo Německo nové trhy na Východě. Německu pomohl z hospodářské krize prudce rostoucí obchod se Sovětským svazem.

Stalin z krize kapitalismu na Západě profitoval. Zatímco tamní obyvatelstvo až vysoko do úrovně střední třídy se propadalo do bídy, Sovětský svaz představil první pětiletý plán, nastiňující gigantický program obnovy a industrializace. Modernizace země byla součástí Stalinovy „revoluce shora“ a znamenala nemilosrdnou přeměnu impéria v moderní průmyslový stát, který měl v konkurenci s kapitalistickými státy nejen obstát, ale nechat je daleko za sebou. Cíle a plánované hodnoty – o plánu bylo rozhodnuto v roce 1929, ale byl antedatován rokem 1928 – byly stejně nereálné a absurdní jako slogan křičící z titulních stran Pravdy „Pětiletku splníme za čtyři roky“. Stalinova industrializace, jejímž vlastním záměrem bylo dokázat převahu socialistického plánovaného hospodářství, uvrhla zemi do civilizační katastrofy, z níž se nevzpamatovala po desetiletí. Stála tisíce a tisíce životů, zničila tradiční, ale fungující formy hospodářství a života a vytvořila obrovský systém táborů nucených prací, jejichž vězni bídně hynuli při stavbě monstrózních, často ekonomicky nesmyslných megaprojektů, jako byl například Bělomořsko-baltský průplav. Tuto vodní cestu, známou také jako „Bělomořský kanál“, vybudovali vězni gulagu za pouhé dva roky, v letech 1931 až 1933; je to vodní cesta mezi moři, jejíž ekonomický přínos byl zcela v nepoměru k nákladům. Bělomořský průplav je dodnes splavný jen v omezeném rozsahu a jako dopravní spojení mezi moři je téměř bezcenný.28

Pro industrializaci Sovětského svazu potřeboval Stalin ze zahraničí půjčky, stroje a celé továrny, jež mu německé banky a firmy hledající odbytiště ochotně poskytovaly. Uprostřed globální hospodářské krize nabídlo Německo milionové půjčky pod podmínkou, že peníze budou použity na nákup strojů a průmyslového zboží z Německa. „V Sovětském svazu nelze očekávat ani převrat, ani změnu systému,“ rozptyloval německý velvyslanec v Moskvě Herbert von Dirksen obavy z nesplácení půjček29 – německá ekonomika se tudíž může na obchodování s Moskvou zcela spolehnout. Kontakty pomohlo zprostředkovat německé velvyslanectví a ministerstvo zahraničí. Během světové hospodářské krize, jak napsal Gustav Hilger, tehdejší vedoucí ekonomického oddělení moskevského velvyslanectví, „byl zájem německých obchodních kruhů o rozvoj obchodních vztahů se Sovětským svazem“ tak velký, že

během svých dovolených v Německu jsem musel celé týdny přijímat návštěvy zájemců o reálné obchodní příležitosti a poskytovat další informace o Sovětském svazu. […] Jen v Berlíně jsem při takových příležitostech přijal během deseti dnů v průměru více než 200 zástupců firem, kteří chtěli vědět, jaké možnosti nabízí jejich společnostem sovětský trh.30

Ředitelé bank a průmyslníci renomovaných firem, jako jsou Krupp, MAN, Borsig a Klöckner, v únoru 1931 s radostí přijali pozvání předsedy Nejvyšší národohospodářské rady SSSR Grigorije Ordžonikidzeho na čtrnáctidenní návštěvu Sovětského svazu, jejímž cílem bylo oživit obchodní spolupráci. Během velmi krátké doby dosáhly sovětské objednávky v Německu rekordních 919,2 milionu říšských marek.31 V letech 1931 a 1932 byl Sovětský svaz největším odběratelem strojů z Německa; v létě 1932 překročilo sovětské zadlužení miliardovou hranici.32 V prvním pololetí roku 1932 odebral Sovětský svaz více než polovinu celkového německého vývozu profilového železa, niklových kovů a podobného zboží, 60 % všech bagrů a dynam prodaných Německem do zahraničí, 70 % všech kovoobráběcích strojů, 80 % vyvážených jeřábů, plechů a lokomobil, 90 % všech parních a plynových turbín a parních lisů.33 Obchod se Stalinovým Sovětským svazem pomáhal německému hospodářství z krize. „A jestliže četné německé průmyslové závody, zejména ve sféře obráběcích strojů, přežily bez úhony hospodářskou krizi,“ zdůraznil Hilger, „mohly za to v zásadě poděkovat sovětským zakázkám.“34 Tlak okolností v důsledku velké hospodářské krize a pětiletého plánu oživil a posílil obchodní styky mezi Německem a Stalinovým Sovětským svazem. Ty bez ohledu na jakékoli politické otřesy a konflikty tvořily ve třicátých letech stabilní základ vzájemné důvěry; a na této bázi bylo na konci desetiletí zahájeno sbližování, které nakonec vedlo k uzavření Hitlerova paktu se Stalinem.

Spolupráce v meziválečném období se neomezovala pouze na ekonomiku. Mnohem známější byla vojenská spolupráce mezi Reichswehrem a Rudou armádou; byla totiž efektnější, rozbíhala se však pomalejším tempem a až do počátku třicátých let se musela vyrovnávat s řadou podpásových úderů. Kontakty mezi vojáky navázal již před podpisem rapallské smlouvy profesionální revolucionář Karl Radek, člověk stejně činorodý jako těžko průhledný. Radek, syn židovského poštovního úředníka z haličského Lvova, člen bolševické delegace na mírových jednáních v Brestu Litevském, na podzim 1919 aktivně sondoval v Reichswehru a udržoval blízké osobní vztahy s jeho novým šéfem generálplukovníkem Hansem von Seecktem. Zpočátku rozvíjel své aktivity z cely ve vazební věznici Moabit v Berlíně, do níž se nakrátko dostal kvůli podzemní komunistické činnosti, ale kterou obratem proměnil v „Radkův politický salon“. Po propuštění pokračoval v jednáních v honosném bytě zpravodajského důstojníka plukovníka Eugena von Reibnitze ze Seecktova štábu.35 Radkova jednání vyústila v letech 1922–1923 ve smlouvu, která však neměla dlouhého trvání. Sovětská vláda v ní udělovala německé letecké továrně Junkers koncesi na leteckou továrnu ve Fili, dvanáct kilometrů západně od Moskvy. Junkers však neplnil své závazky, nedodával letadla a ani nestavěl továrnu, jak si stěžovala Moskva, proto byla smlouva brzy zrušena.36 Neuskutečnila se ani plánovaná výroba yperitu ve společném závodě v Trockém (Čapajevsk) v Samarské oblasti na Volze, přestože speciálně pro tento účel byla založena sovětsko-německá akciová společnost Bersol.37 Úspěšnější než společná konstrukce letadel a výroba jedovatých plynů bylo provádění chemických pokusů, včetně shazování fosgenových bomb a bomb s dráždivým plynem, a vývoj chemických min. Je pozoruhodné, že byly zahájeny také pokusy s velkoplošným zamořováním pomocí postřikovacích vozů firmy Krupp.38

Po váznoucím začátku se vojenská spolupráce ve druhé polovině dvacátých let stabilizovala, zejména po založení nechvalně proslulé tankové školy v Kazani v prosinci 1926. Němečtí a sovětští důstojníci tam zpočátku na pouhých dvou britských tancích „s pohonem Christie“39 testovali nové modely. Z tamní školy postupně vybudovali důležité výcvikové středisko pro mnoho tankových důstojníků, kteří se za druhé světové války ocitli na opačných stranách fronty. V létě 1929 již dorazilo po třech tancích firem Krupp a Rheinmetall. Později se v Kazani testovaly nově vyvinuté sovětské tanky T 26, T 28, T 35 a rovněž vysokorychlostní modely řady BT.40 V letech 1932 a 1933 navštívil Kazaň německý generál tankových vojsk Heinz Guderian, jenž se po napadení Polska v září 1939 zúčastnil se Semjonem Krivošejnem německo-sovětské přehlídky na počest vítězství v Brestu Litevském. Celkem se v tomto zařízení vyškolilo asi třicet důstojníků Reichswehru.

Podobným směrem se ubíral vývoj i při založení společné letecké školy a zkušebny Reichswehru v ruském Lipecku. Smlouvu v dubnu 192541 podepsal šéf německé vojenské mise v Moskvě plukovník Hermann von der Lieth-Thomsen. Leteckou školu v Lipecku, s jejíž pomocí bylo možné obejít restriktivní podmínky versailleské smlouvy, financoval Reichswehr. Lipeck se stal ústřední základnou pro výcvik stíhačů a pro tajné vyzbrojování německého letectva. V letech 1925 až 1933 – poslední ročník školu absolvoval v srpnu – zde bylo vyškoleno asi 120 stíhacích pilotů Reichswehru, kteří za druhé světové války sloužili jako velitelé eskader v letectvu Hermanna Göringa.42 Lipeck byl nejdůležitějším centrem pro zkoušky letadel a testování německých stíhacích letounů. Rudá armáda na oplátku získala určité poznatky o vývoji německého leteckého průmyslu.

Zatímco v Kazani a Lipecku se testovaly tanky a letadla a cvičili velící důstojníci, Reichswehr a Rudá armáda se od poloviny dvacátých let pravidelně účastnily manévrů a praktikovaly intenzivní personální výměny. Generálové a důstojníci se vzájemně navštěvovali v Moskvě a Berlíně, navazovaly se osobní kontakty, a dokonce přátelství. Mezi nejhorlivější stoupence německo-sovětského „bratrství ve zbrani“ patřil Michail Tuchačevskij, jeden z nejschopnějších sovětských generálů, jehož měly kontakty s Německem stát život. Tuchačevskij, který se v roce 1934 stal náměstkem lidového komisaře obrany, byl jednou z nejvýznamnějších obětí Velkého teroru, který v roce 1937 postihl i Rudou armádu.

Čilé kontakty s německým Reichswehrem udržoval rovněž Semjon Timošenko, jeden z nejznámějších armádních velitelů za druhé světové války, který po katastrofální „zimní válce“ s Finskem v letech 1939–1940 nahradil Klimenta Vorošilova ve funkci lidového komisaře obrany. Sovětští důstojníci se zapisovali do kurzů německého generálního štábu a dostávali operační výcvik na říšském ministerstvu branných sil v Berlíně. Bez vojenské spolupráce oněch let by ani Reichswehr, ani Rudá armáda nedokázaly držet krok se světovým vojenským vývojem. Skutečnost, že Hitler po svém nástupu k moci vojenské vztahy přerušil, vzbudila na obou stranách lítost, i když dobré osobní kontakty by neměly zakrýt fakt, že oba státy na sebe hleděly vždy s podezřením a sledovaly vlastní politické zájmy. Neboť i když se důstojníci Reichswehru stýkali s generály Rudé armády v téměř přátelském duchu, neznamenalo to, že by koketovali s komunismem nebo schvalovali bolševický systém. Naopak, německá strana pěstovala kontakty i proto, že Reichswehr považoval Rudou armádu, v níž vysoké pozice zastávali carští důstojníci, potenciálně za instituci, která by v případě politického převratu v Sovětském svazu bojovala za konec bolševismu.43 Stalin zase neviděl nic špatného na tom, že pro své bezpečnostní zájmy a modernizaci Rudé armády využívá know-how kapitalistického státu. Německo a Sovětský svaz tak v oboustranném zájmu rozšiřovaly vzájemnou spolupráci i poté, co tajnou vojenskou kooperaci odhalil v prosinci 1926 britský list Manchester Guardian, a vyvolal tak politický skandál, který vedl k rezignaci třetího kabinetu říšského kancléře Wilhelma Marxe. V období mezi „smělým rapallským kouskem“ a nástupem nacionálních socialistů k moci si oba státy cenily stabilních vztahů prospěšných oběma stranám. Německou říši a Sovětský svaz sblížila první světová válka, Versailles a velká hospodářská krize. Obě země měly pocit, že je poručníkují a ponižují západní mocnosti. Nedůvěra, na kterou narážel bolševismus v Evropě, byla jistě široce rozšířená i v Německu. Stalinova „revoluce shora“ a jeho odvrat od imperativu světové revoluce se však setkaly se souhlasem dokonce i na německé pravici.44 Německo a Sovětský svaz byly schopny spolupráce, zejména po „národním obratu“, který Stalinovi získal mnoho sympatií a který představitelé nacionálního bolševismu dokonce chválili jako specifické ztělesnění pruského ducha.45 Nebylo pochyb o tom, že i „sovětská vláda by mohla dobře spolupracovat s německou reakční vládou“.46

„Rapallská kapitola je uzavřena“

Bez ohledu na sympatie, které německá pravice chovala ke Stalinovi, vztahy mezi oběma státy ve třicátých letech zhoršilo ideologické běsnění nacionálního socialismu. S nástupem Hitlera se z vůdce hnutí stal reprezentant státní moci, stejně jako se v důsledku hospodářské krize a ztráty legitimity demokracií začaly po celé Evropě rozmáhat autoritářské a totalitní režimy. V Itálii se Mussoliniho fašistické hnutí dostalo k moci v říjnu 1922 „pochodem na Řím“ – Mussolini pohodlně dojel do Říma vlakem z Milána. Ve východní a jihovýchodní Evropě byla vystřídána demokratická intermezza érou královských diktatur a prezidentských režimů. Ty slibovaly, že pod pevným vedením a po zrušení parlamentního pluralismu, považovaného za chaotický, nastane „proces národního uzdravení“ a dojde k obrození silného národního státu. V Německu jmenoval prezident Hindenburg 30. ledna 1933 Adolfa Hitlera, vůdce Nacionálněsocialistické německé strany dělnické (NSDAP), novým říšským kancléřem a tím zpečetil konec výmarské republiky. Hitlerova NSDAP byla od dvacátých let na vzestupu a těžila z velmi rozšířeného odmítání versailleského systému, legitimizační a institucionální slabosti parlamentní demokracie a sociálních otřesů způsobených hospodářskou krizí stejně jako z deklarovaného internacionalismu komunistického hnutí. Skutečnost, že levicový internacionalismus napomohl k úspěchu nacionalismu fašistických hnutí, je podle francouzského historika Françoise Fureta jedním z „nejlépe střežených tajemství komunistické politiky 20. století“.47 Většině evropských obyvatel se internacionalismus v nejistých časech jevil nikoli jako příslib, nýbrž jako nebezpečí, zatímco řeči o obrození národa slibovaly důvěrně známou budoucnost. Hitler neváhal využít odporu ke komunismu k brutálnímu pronásledování politických soupeřů.

Bezprostředně po Hitlerově nástupu k moci eskaloval ideologický protiklad mezi komunismem a nacionálním socialismem už nikoli na ulicích a v dělnických hospodách. Nyní určoval vnitřní politiku říšské vlády. Požár Říšského sněmu 27. února 1933 se stal příležitostí k suspendování základních demokratických práv a zahájení honu na komunisty, který vyvrcholil zákazem KPD 15. března. Během prvních dvou let Hitlerovy vlády bylo zavražděno 2000 komunistů a do vypuknutí války v roce 1939 se počet obětí ideologických represí vyšplhal na 20 000.48 Ani vedoucí orgány Kominterny, ani Stalin a jeho politbyro si nedělali v souvislosti s tímto tažením žádné iluze o válce ideologií, která dominovala německé politice. Četli Hitlerův Mein Kampf a zpravodajské služby jim dodaly nechvalně proslulý projev, který Hitler pronesl 3. února 1933 ke špičkám Reichswehru. Otevřeně hovořil o „zamoření světa bolševismem“ a za cíl své „aktivní“, východním směrem zaměřené politiky životního prostoru prohlásil „vymýcení marxismu“. Doslova řekl:

Stanovil jsem si lhůtu 6–8 let na úplné zničení marxismu. Pak bude armáda schopna vést aktivní zahraniční politiku a cíle rozšířit životní prostor německého národa bude dosaženo rovněž ozbrojenou cestou. – Cílem bude pravděpodobně Východ. Avšak germanizace obyvatelstva anektované či dobyté země není možná. Germanizovat lze pouze půdu.49

Agresivita, s níž Hitler plánoval germanizovat Východ a vyhladit bolševismus – obojí znamenalo vyhubit tamní obyvatelstvo –, musela v Moskvě vyvolávat znepokojení.

V této době vnitropolitických represí se stupňovaly násilné útoky na sovětské instituce, například na obchodní zastoupení v Hamburku a Lipsku. V Berlíně obsadily jednotky SA budovu německo-sovětské ropné společnosti „Derop“ a za údajné protiněmecké zprávy byl zatčen dopisovatel sovětských Izvěstijí. Sovětská vláda se nicméně snažila vyhnout eskalaci a usilovala o zachování výhodného „rapallského vztahu“. Byl nepostradatelný jako německo-sovětská protiváha poválečného systému západních velmocí, nemluvě o ekonomickém a vojenském užitku. Zatímco Kominterna legálními i nelegálními kanály podporovala německou levici, vnitroněmeckou politiku čistek sovětská vláda oficiálně ignorovala. Slovy „Co je nám do toho, když střílíte své komunisty“50 ujistil Maxim Litvinov německé diplomaty, že jeho země bude dodržovat Rapallo a zásadu nevměšování do vnitřních záležitostí a že ani „válka ideologií“ nemusí stát v cestě politické spolupráci.

Jako důkaz Litvinovových slov se v létě 1933 – během nejtvrdších represí proti německým komunistům – uskutečnilo nedaleko Moskvy pozoruhodné setkání. Hostitelem byl Stalinův gruzínský spolubojovník Abel Jenukidze. Jenukidze, jenž se v roce 1937 stal obětí Stalinova Velkého teroru, byl příbuzným jeho první manželky, a patřil tak do diktátorova úzkého rodinného kruhu. Byl svědkem při onom nešťastném Stalinově druhém sňatku s Naděždou Allilujevovou, která půl roku před touto schůzkou spáchala sebevraždu. Na Jenukidzeho dače se sešli německý velvyslanec v Moskvě Herbert von Dirksen, první rada velvyslanectví a bývalý velitel ponorky Fritz von Twardowski s náměstkem lidového komisaře zahraničních věcí a bývalým velvyslancem v Berlíně Nikolajem Krestinským, aby zmapovali náladu po změně režimu v Německé říši. Jenukidze, který dostal od Stalina jasné instrukce, ujistil velvyslance Dirksena o „naprostém pochopení vedoucích představitelů Sovětského svazu pro vývoj v Německu“.51 Sovětská vláda, prohlašoval Jenukidze optimisticky, se nového režimu neobává, protože „v současnosti dominantní elementy“ ve straně – tím byli myšleni ideologičtí zastánci tvrdé linie – se stejně brzy oddělí od „státně politických elementů“. V Moskvě byli přesvědčeni, že nacionální socialismus projde podobnou metamorfózou, jakou prodělali bolševici na vlastní kůži po Stalinově „revoluci shora“. Revoluční bouře utichne a i v Hitlerově Německu nabude vrchu pragmatismus reálné politiky. Stalin nejenže nemá obavy, jak sděloval prostřednictvím Jenukidzeho, ale optimisticky očekává, že „nacionálněsocialistická transformace německého státu bude mít příznivé důsledky pro německo-sovětské vztahy“.52 Represe, čistky a likvidace vnitrostranických konkurentů a politických oponentů odpovídaly v jeho očích machiavelistickému receptu na uchopení moci, podle něhož je na počátku nutná krutost, aby byla moc trvale zajištěna.53 „Podřízení vnitřní politiky jednotné linii,“ jak ujišťoval Jenukidze, vytvoří záruky toho, že veřejnost ani většina v Říšském sněmu již nebude klást překážky politice sbližování zájmů obou států. Je zřejmé, že

německá vláda si nyní cestou příslušných vnitropolitických opatření zjednává manévrovací prostor v zahraniční politice, kterým již po mnoho let disponuje sovětská vláda.54

Stalinovy naděje, že Hitler ho napodobí a reálpolitika snad dříve či později nabude v Berlíně vrchu, se nenaplnily. Na rozdíl od sovětského diktátora byl Hitler posedlý ideologií a jako politik byl na hony vzdálen pragmatické pružnosti a interpretační flexibilitě, kterou Stalin prokazoval při práci s poučkami komunismu. Konstruktivní vztahy s Moskvou nehrály v Hitlerově zahraniční politice zpočátku žádnou roli. Právě naopak, v prvních letech své vlády se snažil vytvořit úderný protisovětský blok s Velkou Británií, Francií a východoevropskými státy. Ignoroval signály, které prostřednictvím Jenukidzeho vyslal Stalin, a tak plíživě, ale neúprosně nastávala ve vztazích krize. Krátce po schůzce na dače opustil svůj post velvyslanec Herbert von Dirksen a přesunul se do Tokia; svou poslední zprávu z Moskvy neopomněl zakončit větou „Rapallská kapitola je uzavřena“55. Dirksen na rozdíl od svého nástupce Rudolfa Nadolnyho pochopil, že Hitler ani ministerstvo zahraničí nemají o dobré vztahy se Sovětským svazem zájem. Nadolny, který byl jmenován jako kompromisní kandidát na naléhání prosovětských generálů Reichswehru a proti Hitlerově vůli, od počátku bojoval prohranou bitvu. Po prudkých sporech s Hitlerem a ministrem zahraničí Konstantinem von Neurathem po několika měsících rezignoval a jako kritik nové nacionálněsocialistické zahraniční politiky opustil diplomatické služby.

Obr. 2 Říšský prezident Paul von Hindenburg zdraví důstojníky Rudé armády při podzimních manévrech Reichswehru u Frankfurtu nad Odrou, 1932

Politika kolektivní bezpečnosti

Stalin nezapomněl na ponižující porážku u Varšavy, z níž vinil generála Tuchačevského, ani na územní ztrátu velké části Běloruska a Ukrajiny. Bez ohledu na nevraživost, která charakterizovala vztahy mezi oběma státy, byla 25. července 1932 ve Varšavě uzavřena polsko-sovětská smlouva o neútočení, jež byla pro Polsko příslibem určité bezpečnosti.

„Jelikož jsem věděl,“ pokračoval Litvinov,

Mnichov 1938