Nicholas Sparks

To nejlepší z nás

THE BEST OF ME

Copyright © 2011 by Nicholas Sparks

All rights reserved

Translation © Dana Stuchlá, 2013, 2025

ISBN 978-80-249-5799-9

Scottu Schwimerovi,

báječnému příteli

1

Dawson Cole začal mít halucinace po explozi na plošině toho dne, kdy měl zemřít.

Domníval se, že za těch čtrnáct let, co pracoval na ropné plošině, už zažil všechno. V roce 1997 pozoroval, jak pilot při přistání ztratil kontrolu nad helikoptérou. Stroj se zřítil na plošinu, vybuchl jak ohnivá koule a Dawson utrpěl popáleniny druhého stupně na zádech, když se pokoušel alespoň někoho zachránit. Zemřelo třináct lidí, většina z nich seděla v helikoptéře. Když o čtyři roky později na plošinu spadl jeřáb, letící kus kovu o velikosti basketbalového míče mu málem uřízl hlavu. V roce 2004 zůstal s několika dělníky na plošině při hurikánu Ivan s poryvy větru o rychlosti více než sto šedesát kilometrů za hodinu a vlnami tak vysokými, až si říkal, jestli nebude potřebovat padák, pokud ho vlna smete. Ale existovala tu i jiná nebezpečí. Lidé klouzali, občas se něco ulomilo, řezné rány a modřiny patřily k běžnému životu. Zlomeniny by Dawson ani neuměl spočítat, dvakrát postihla celou posádku otrava jídlem a před dvěma lety, v roce 2007, byl svědkem toho, jak se potápěla zásobovací loď, která odplouvala od plošiny. Na poslední chvíli ji zachránil člun pobřežní hlídky.

Exploze však byla něco jiného. Protože při ní nezaznamenali únik ropy – bezpečnostní systémy tomu zabránily – událost se sotva dostala do celostátních zpráv a za pár dnů se na ni zapomnělo. Ovšem pro účastníky nehody, včetně něho, se z ní stala noční můra. Až do onoho okamžiku ráno vše probíhalo jako obvykle. Právě kontroloval čerpací stanice, když jeden zásobník s ropou zčistajasna vybuchl. Než si vůbec stačil uvědomit, co se stalo, odhodila ho tlaková vlna na přístřešek opodál. Vzápětí všude kolem zuřil oheň. Plošina, celá pokrytá mazivy a ropou, se rychle změnila v hotové peklo. Další dva výbuchy otřásly celým zařízením ještě mohutněji. Dawson si pamatoval, že odtahoval několik těl dál od ohně, avšak čtvrtá exploze, silnější než ty předešlé, ho podruhé vymrštila do vzduchu. Matně si vzpomínal, že padal do vody. Náraz ho měl podle všech předpokladů zabít. A najednou zjistil, že pluje v Mexickém zálivu dobrých sto čtyřicet kilometrů jižně od Vermilion Bay v Louisianě.

Jako většina ostatních neměl čas obléknout si ochrannou kombinézu ani popadnout nějaký záchranný kruh, ale když ho vlny nadnášely, zahlédl v dáli černovlasého muže, který na něj mával, jako kdyby mu naznačoval, ať plave k němu. Dawson vyrazil tím směrem, bojoval s vlnami, vyčerpáním se mu točila hlava. Oděv a boty ho táhly dolů, a když mu ruce a nohy začaly ochabovat, uvědomoval si, že zemře. Domníval se, že se k muži přiblížil, třebaže kvůli vlnám to nevěděl určitě. Náhle zahlédl mezi troskami opuštěnou záchrannou vestu. Z posledních sil se jí chytil. Potom se dozvěděl, že strávil ve vodě téměř čtyři hodiny a vlny ho odnesly skoro kilometr a půl od plošiny, než ho naložila posádka zásobovací lodě, která spěchala na místo výbuchu. Vytáhli ho z vody a odnesli do podpalubí, kde se shledal s ostatními zachráněnými. Dawson se třásl, byl podchlazený a jako omráčený. Ačkoli viděl rozmazaně – později byl u něj diagnostikován slabý otřes mozku – uvědomoval si, jaké měl štěstí. Spatřil muže s ošklivými popáleninami na rukou a ramenou, jiní krváceli z uší nebo utrpěli zlomeniny. Většinu z nich znal jménem. Na ropné plošině jsou omezené možnosti vyžití – je to vlastně taková vesnička uprostřed oceánu – takže každý dříve či později zamíří do kavárny, společenské místnosti nebo do tělocvičny. Nicméně jedna osoba mu připadala jen vzdáleně povědomá, osoba, která na něj upřeně hleděla přes celou zaplněnou místnost. Asi čtyřicetiletý černovlasý muž na sobě měl modrou větrovku, kterou mu zřejmě půjčil někdo z posádky lodi. Dawsona napadlo, že se sem jaksi nehodí, že vypadá spíš jako úředník než dělník na ropné plošině. Muž mu zamával a tím vyvolal vzpomínku na postavu, kterou Dawson zahlédl ve vodě – byl to on– a Dawson zničehonic pocítil mrazení v týle. Než však mohl příčinu svého strachu odhalit, hodili mu přes ramena přikrývku a odvedli ho do rohu místnosti, kde čekal zdravotník.

Když se Dawson zase usadil, černovlasý muž byl pryč.

V následující hodině na palubu přibyli další zachránění, ale když se Dawson trochu ohřál, začal se pídit po tom, co se stalo s ostatními členy posádky. Nikde neviděl muže, s nimiž celá léta pracoval. Po čase se dozvěděl, že zahynulo dvacet čtyři lidí. Většina těl, ne všechna, byla nakonec nalezena. Když ležel v nemocnici, neustále myslel na to, že některé rodiny neměly možnost rozloučit se s blízkými.

Od výbuchu špatně spal. Ne kvůli nočním můrám, nýbrž proto, že se nemohl zbavit dojmu, že ho někdo sleduje. Měl pocit, že je… pronásledovaný, třebaže to znělo směšně. Ve dne i v noci občas koutkem oka zaznamenal nějaký pohyb, ale když se otočil, nikdy nespatřil nic, čím by se to dalo vysvětlit. Už si říkal, že přichází o rozum. Lékař usoudil, že jde o posttraumatický šok způsobený výbuchem a že jeho mozek se možná stále vzpamatovává z otřesu. Znělo to logicky, Dawsonovi to však nedávalo smysl. Nicméně přikyvoval. Lékař mu napsal recept na tablety na spaní, ovšem Dawson se ani neobtěžoval, aby si je vyzvedl.

Dostal půlroční placené volno. Současně se roztočila kola spravedlnosti. Za tři týdny mu firma nabídla dohodu o vyrovnání a on ji podepsal. Mezitím ho už oslovilo půl tuctu právníků, kteří se předháněli, kdo podá hromadnou žalobu jako první, avšak Dawson nestál o žádné spory. Přijal odškodnění a peníze si uložil na účet hned ten den, kdy dostal šek. Měl dost, aby si o něm někdo mohl myslet, že je bohatý. Zašel do banky a většinu peněz zaslal na účet na Kajmanských ostrovech. Odtud byly přeposlány na účet v Panamě, který byl otevřen s minimálním papírováním, a nakonec na definitivní místo určení. Peníze se prakticky nedaly vysledovat.

Ponechal si jen tolik, aby měl na nájem a pár dalších výdajů. Nepotřeboval moc. Ani nechtěl. Bydlel v jednoduchém mobilním domku na okraji New Orleansu a lidé, kteří obydlí viděli, nejspíš za jeho hlavní výhodu považovali, že ho nespláchl hurikán Katrina v roce 2005. Domek s umělohmotným obložením, místy popraskaným a vybledlým, se krčil na škvárobetonových tvárnicích, původně dočasných základech, které se ale jaksi časem staly trvalými. Domek tvořily ložnice, koupelna, stěsnaný obývací pokoj a kuchyňka, kam se sotva vešla pidilednička. O izolacích se téměř nedalo mluvit a vlhko za ty roky zprohýbalo podlahu, až se zdálo, jako by stále chodil po šikmé ploše. Linoleum v kuchyni bylo v rozích popraskané, kobereček prošoupaný. Úzký prostor Dawson zařídil nábytkem, který postupně nakoupil po různých bazarech. Stěny nezdobil jediný obrázek. Ačkoli tady bydlel téměř patnáct let, spíš než domov to bylo místo, kde občas jedl, spal a sprchoval se.

Navzdory stáří vypadal domek tak dokonale jako domy v Garden District. Dawson si vždycky potrpěl na pořádek. Dvakrát ročně opravoval praskliny a utěsňoval spáry před hlodavci a hmyzem a před každým odjezdem na ropnou plošinu vydrhl dezinfekcí podlahu v kuchyni a koupelně a odstranil z kredence všechno, co by se mohlo zkazit a zplesnivět. Obvykle třicet dnů pracoval a pak měl třicet dnů volno, jenže veškeré jídlo, které nebylo v konzervách, by se ani ne za týden zkazilo, obzvláště v létě. Když se vrátil domů, zase vydrbal obydlí od sklepa až po půdu a vyvětral zatuchlý zápach.

Byl tu nicméně klid a to Dawsonovi stačilo. Domek stál asi čtyři sta metrů od hlavní silnice a nejbližší sousedé bydleli ještě dál. Po měsíci na plošině právě tohle potřeboval. K věcem, na které si při pobytu na plošině nikdy nezvykl, patřil ustavičný hluk. Nepřirozený hluk. Od jeřábů nepřetržitě přemisťujících materiál, přes helikoptéry a čerpadla až k nekonečnému bušení kovu o kov. Tahle kakofonie nikdy neustávala. Vrtná zařízení čerpala ropu celý den, což znamenalo, že rámus trval, i když se Dawson pokoušel usnout. Když pobýval na plošině, snažil se hluk nevnímat, ale po návratu sem ho pokaždé překvapilo téměř neproniknutelné ticho. Ráno slyšel zpěv ptáků na stromech a večer naslouchal, jak po západu slunce cvrčci a žáby občas sladili své melodie. Obvykle ho to uklidňovalo, avšak tu a tam v něm ty zvuky probudily vzpomínky na domov. Tehdy zašel dovnitř a snažil se je zapudit. Raději se zaměřil na jednoduché činnosti, které ovládaly jeho život na pevné zemi.

Jedl. Spal. Běhal a vzpíral a spravoval auto. Podnikal dlouhé bezcílné toulky automobilem. Občas šel na ryby. Každý večer si četl a příležitostně napsal dopis Tucku Hostetlerovi. To bylo vše. Neměl televizor ani rádio, a ačkoli mobil vlastnil, v seznamu kontaktů převládala jen čísla do práce. Nakupoval potraviny a nezbytnosti a jednou za měsíc se zastavil v knihkupectví. Jinak si do centra New Orleansu netroufal. Za těch čtrnáct let nikdy nebyl na Bourbon Street ani ve Francouzské čtvrti. Nikdy nepopíjel kávu v Café du Monde ani si nedal drink v Lafitte’s Blacksmith Shop Bar. Místo v posilovně cvičil pod vyšisovanou plachtou, kterou měl napjatou vzadu mezi domkem a blízkými stromy. Nechodil do kina ani nesledoval s kamarády v neděli odpoledne zápasy fotbalového týmu New Orleans Saints. Bylo mu čtyřicet dva a rande neměl od mládí.

Většina lidí by takhle žít nechtěla nebo nemohla, ale ti Dawsona neznali. Nevěděli, kým byl a co udělal, a on chtěl, aby to tak zůstalo.

Potom zčistajasna jednoho teplého odpoledne v půlce června zazvonil telefon a vzpomínky na minulost se opět vynořily. Měl devět týdnů volna. Poprvé po téměř dvaceti letech pojede domů. Ta představa ho znervózňovala, věděl však, že se nedá nic dělat. Tuck nebyl jen přítel, byl jako jeho otec. A když mlčky zavzpomínal na ten rok, který způsobil zásadní zlom v jeho životě, opět se mu zdálo, že něco zahlédl. Otočil se, ale nic neviděl, a tak ho zase napadlo, že pomalu přichází o rozum.

Volal Morgan Tanner, advokát z Orientalu v Severní Karolíně. Oznámil mu, že Tuck Hostetler zemřel. „Mám tu nějaké záležitosti, které se musí vyřešit osobně,“ vysvětloval mu. Když Dawson zavěsil, nejdříve si zarezervoval letenku a ubytování v místním penzionu a pak zavolal do květinářství a objednal doručení květin.

Druhý den ráno zamkl přední vchod, obešel dům a zamířil k plechové kůlně, kde parkoval automobil. Byl čtvrtek 18. června 2009. Měl s sebou svůj jediný oblek a cestovní tašku, kterou si zabalil uprostřed noci, když nemohl spát. Odemkl visací zámek, otevřel vrata a sledoval, jak sluneční paprsky dopadly na vůz, který opravoval a uváděl do původního stavu od střední školy. Byl to Ford Mustang, fastback z roku 1969, takový, za nímž se hlavy otáčely v dobách prezidenta Nixona i dnes. Vypadal, jako kdyby právě sjel z výrobní linky, a Dawson v uplynulých letech dostával nepočítaně nabídek na odkoupení. Vždycky odmítl. „Pro mě to není jen auto,“ prohlásil bez dalšího vysvětlování. Tuck by tomu rozuměl.

Dawson hodil tašku na sedadlo spolujezdce, oblek položil na ni a usedl za volant. Otočil klíčkem a motor s burácením naskočil. Dawson pomalu vyjel na štěrkovou cestu, vystoupil a zamkl kůlnu. Potom si v duchu kontroloval, zda má všechno. Za dvě minuty už jel po hlavní silnici a za další půlhodinu zaparkoval na letišti v New Orleansu na místě určeném pro dlouhodobé stání. Nechával tam vůz jen nerad, ale nic jiného mu nezbývalo. Vzal si věci a zamířil do odletové haly. U přepážky letecké společnosti měl připravenou letenku.

Letiště bylo plné lidí. Muži a ženy, zavěšení do sebe, rodiny, které se chystaly na návštěvu Disney Worldu, studenti na cestě mezi školou a domovem. Obchodní cestující táhli za sebou příruční zavazadla a drmolili do mobilních telefonů. Čekal v pomalu postupující frontě, až na něj přijde řada a bude volná odbavovací přepážka. Ukázal doklady a odpověděl na základní bezpečnostní otázky, než dostal palubní vstupenky. Jenom v Charlotte bude asi hodinku čekat. To není tak zlé. Až přistane v New Bernu a vyzvedne si zamluvené auto, bude mít před sebou ještě čtyřicet minut cesty. Za předpokladu, že nenastane žádné zpoždění, by mohl být kvečeru v Orientalu.

Dokud neusedl v letadle, neuvědomil si, jak je unavený. Nepamatoval si přesně, kdy nakonec usnul – když se díval naposled na hodiny, byly skoro čtyři. Ne že by měl něco na práci, až dojede do města. Byl jedináček, matka utekla, když mu byly tři roky, a jeho otec prokázal světu službu, když se upil k smrti. S nikým z rodiny roky nemluvil a ani nyní neměl v úmyslu obnovovat vztahy.

Jen krátká cesta, rychle tam a rychle zpět. Vyřídí, co musí, ale nemá v plánu se tam zdržovat déle, než bude nutné. Možná v Orientalu vyrostl, ale nikdy tam doopravdy nepatřil. Ten Oriental, který znal on, vůbec nepřipomínal rozjásaný obrázek, jakým ho prezentovalo místní návštěvnické centrum. Na většinu lidí, kteří tu strávili odpoledne, působil Oriental jako výstřední městečko, oblíbené umělci, básníky a důchodci, jimž jde jen o to, strávit soumrak života plavbami na řece Neuse. Našli jste tu nepostradatelné kuriózní centrum, se starožitnostmi, galeriemi a kavárnami, a pořádalo se tu víc týdenních festivalů, než by se očekávalo v městečku s necelým tisícem obyvatel. Ale skutečný Oriental, ten z Dawsonova dětství a mládí, obývaly rodiny, jejichž předci tu žili od koloniálních dob. Lidé jako soudce McCall, šerif Harris, Eugenia Wilcoxová a rodiny Collierových a Bennettových. Ti vlastnili půdu, farmařili, prodávali dřevo, podnikali. Tvořili mocný neviditelný spodní proud ve městě, které jim vždycky patřilo. A řídili ho podle svých not.

Dawson to zjistil na vlastní kůži v osmnácti. A potom znovu ve třiadvaceti, když nadobro odjel. V okrese Pamlico nikde nebylo snadné patřit do rodiny Coleových, v Orientalu obzvlášť. Pokud věděl, každý Cole v dějinách rodiny až po pradědečka strávil nějakou dobu ve vězení. Rodinní příslušníci byli usvědčeni z nejrůznějších deliktů od napadení, ublížení na zdraví až po žhářství, pokus o vraždu a vraždu. A kamenitá zalesněná půda, kde žila rozvětvená rodina, byla jakýmsi okresem sama pro sebe s vlastními pravidly. Na pozemku, který jeho rodina nazývala domovem, se nacházela porůznu hrstka zchátralých srubů, obytných přívěsů a stodol s harampádím, a dokonce i šerif se tomu místu vyhýbal, pokud mohl. Lovci pozemek obcházeli velkým obloukem, protože správně předpokládali, že cedule s nápisem VETŘELCE STŘÍLÍME není pouhé varování, nýbrž slib. Coleové byli pašeráci alkoholu, drogoví dealeři, alkoholici, surovci, kteří bili manželky, hrubí otcové i matky, zloději a pasáci, ale především patologičtí násilníci. Podle článku, který kdysi vyšel v dnes už zaniklém časopise, jejich rodinu jednu dobu považovali za nejzvrácenější a nejpomstychtivější východně od Raleighu. Dawsonův otec nebyl výjimkou. Většinu života v době mezi svým dvacátým a třicátým rokem strávil ve vězení za různá provinění včetně bodnutí člověka cepínem za to, že mu překážel v jízdě. Dvakrát ho obvinili z vraždy, ale poté co zmizeli svědci, byl obvinění zproštěn. A dokonce ani ostatní členové rodiny ho radši nedráždili. Dawson nedokázal odpovědět na otázku, proč si jeho matka toho muže vůbec vzala. Nedivil se, že utekla. Po většinu dětství chtěl také utéct. Ani se na ni nezlobil, že ho nevzala s sebou. Muži v rodině Coleových si podivně zakládali na vlastnictví svého potomstva a Dawson vůbec nepochyboval, že by otec matku pronásledoval a jeho by stejně přivedl zpět. Nejednou to Dawsonovi zopakoval a Dawson měl dost rozumu, aby se otce neptal, co by udělal, kdyby mu ho matka odmítala dát. Odpověď znal předem.

Přemýšlel, kolik členů rodiny ještě asi na pozemku žije. Když tehdy definitivně odcházel z domova, kromě otce tam bydleli dědeček, čtyři strýcové, tři tety a šestnáct bratranců a sestřenic. Dnes, když sestřenky a bratranci dospěli a sami mají děti, jich tam bude nejspíš ještě více, ale Dawson nijak netoužil to vědět. Možná mezi nimi vyrostl, ale podobně jako do Orientalu ani k nim nikdy nepatřil. Zřejmě s tím měla co do činění jeho matka, ale nechoval se jako oni. Na rozdíl od bratranců se ve škole nepouštěl do bitek a slušně se učil. Vyhýbal se drogám a alkoholu a v dospívání se stranil bratranců, kteří projížděli městem a hledali, do čeho by se zapletli. Vymlouval se obvykle, že musí zkontrolovat destilační stanici nebo pomáhat rozebrat auto, které někdo z rodiny ukradl. Chodil s hlavou sklopenou a ze všech sil se snažil nebudit pozornost.

Balancoval na hraně. Coleové možná byli kriminálníci, ale to neznamenalo, že jsou hlupáci, a Dawson instinktivně věděl, že musí odlišnost ze všech sil skrývat. Nejspíš se stal jediným žákem v historii školy, který se tvrdě připravoval, aby záměrně zkazil písemku, a naučil se falšovat vysvědčení, takže vypadala horší než ve skutečnosti. Uměl tajně vyprázdnit plechovku piva tak, že do ní udělal díru nožem, když se nikdo nedíval, a pokud se bratrancům vymlouval na práci, často se lopotil až do noci. Nějakou dobu to mělo úspěch, ale postupně se začaly objevovat trhliny. Jeho učitel se zmínil před kamarádem Dawsonova otce, že je chlapec nejlepší student ve třídě. Tety a strýcové si začali všímat, že jako jediný z bratranců dodržuje zákony. V rodině, která si nade vše cenila loajality a souladu, vyčníval a to byl nejhorší zločin.

Otce to rozzuřilo. Ačkoli ho od dětství tloukl pravidelně – nejvíc měl v oblibě pásky – asi od dvanácti let se výprasky staly jaksi osobnějšími. Otec ho bil, dokud neměl Dawson záda a hruď modré a černé, potom se za hodinu vrátil a zaměřil se na chlapcovy nohy a obličej. Učitelé věděli, co se děje, ale nevšímali si toho, protože se báli o své rodiny. Šerif předstíral, že modřiny a podlitiny nevidí. A zbytku rodiny to bylo jedno. Nejednou se do něj pustili i starší bratranci Abee a Šílený Ted a zmlátili ho stejně jako otec – podle Abeeho si to Dawson zasloužil, Šílený Ted ho bil jen tak z rozmaru. Vysoký Abee měl pěsti jak lopaty, byl násilnický a vznětlivý, avšak chytřejší, než dával najevo. To Šílený Ted se narodil jako zákeřný mizera. Ve školce bodl spolužáka tužkou při bitce o moučník, a než ho konečně ze školy v páté třídě vyloučili, dostal do nemocnice dalšího chlapce. Povídalo se, že když byl ještě mladistvý, zabil nějakého feťáka. Dawson usoudil, že nejlepší bude nebránit se. Místo toho se naučil krýt před ranami, dokud to jeho bratrance nezačalo nudit nebo se neunavili.

Přesto se nezapojil do rodinného podnikání a byl pevně rozhodnutý, že to ani nikdy neudělá. Časem zjistil, že čím víc křičí, tím víc ho otec bije, a tak mlčel. Otec byl surovec, ale taky zbabělý tyran a Dawson si mimoděk uvědomil, že tihle lidé svádějí pouze takové bitvy, o nichž vědí, že je mohou vyhrát. Tušil, že nastane čas, kdy bude dost silný, začne rány vracet a přestane se otce bát. Při výprasku si vždy představoval, jakou matka prokázala odvahu, když zpřetrhala rodinné vazby.

Snažil se vývoj co nejvíc urychlit. Na strom si přivázal pytel naplněný hadry a hodiny do něj bušil. Kdykoli mohl, zvedal těžké kamení a části motoru. Během dne dělal shyby, kliky a sedy-lehy. Do třinácti přibral přes čtyři kila svalové hmoty a dalších devět do čtrnácti. Také hodně vyrostl. V patnácti byl téměř stejně vysoký jako otec. Jednou večer, asi měsíc po šestnáctých narozeninách, za ním přišel opilý otec s páskem. Dawson se mu postavil a vytrhl se mu. Prohlásil, že jestli se ho otec ještě jednou dotkne, zabije ho.

Protože neměl kam jít, schoval se tehdy večer do Tuckovy autoopravny. Když ho Tuck ráno našel, Dawson ho požádal o práci. Tuck neměl důvod, aby mu pomáhal, byl pro něj úplně cizí, navíc Cole. Otřel si ruce do šátku, který nosil zastrčený v zadní kapse, a zkoumavě si ho prohlížel. Potom si zapálil cigaretu. Tehdy mu bylo šedesát jedna a už dva roky žil jako vdovec. Když promluvil, z jeho dechu byl cítit alkohol a hlas měl ochraptělý z camelek bez filtru, které kouřil od dětství. Mluvil jako Dawson, obyčejným jazykem.

„Tipuju, že rozebírat auta umíš, ale seš schopnej je zas poskládat dohromady?“

„Ano, pane,“ potvrdil Dawson.

„Máš dneska školu?“

„Ano, pane.“

„Tak se potom vrať a uvidí se.“

Dawson se po škole vrátil a ze všech sil se snažil, aby se osvědčil. Večer pršelo. Když se Dawson vplížil zpátky do autoopravny, aby se schoval před bouřkou, Tuck na něj čekal.

Neřekl nic. Místo toho silně potáhl z camelky, beze slova na Dawsona zamžoural a nakonec odešel do svého domku. Dawson už doma nestrávil ani noc. Tuck po něm nechtěl nájem, jídlo si Dawson kupoval sám. Jak měsíce ubíhaly, začal poprvé v životě přemýšlet o budoucnosti. Šetřil si, co mohl, peníze utrácel pouze za starý ford ze smetiště a čtyřlitrové kanystry s ledovým čajem. Po večerech auto opravoval, popíjel u toho ledový čaj a snil o tom, že půjde na vysokou, což ještě nikdo z rodiny Coleových neudělal. Také zvažoval, že by šel k armádě nebo si prostě někde pronajal vlastní bydlení. Jenže než se stačil nějak rozhodnout, objevil se nečekaně v autoopravně otec. Přivedl si s sebou Šíleného Teda a Abeeho. Oba měli baseballové pálky a v Tedově kapse rozeznal obrysy nože.

„Naval prachy, cos vydělal,“ spustil otec bez okolků.

„To ne,“ zaprotestoval Dawson.

„Věděl sem, že to řekneš, chlapče. Proto sem si přived Abeeho a Teda. Vymlátěj to z tebe a já si ty prachy stejně vezmu, nebo můžeš rovnou navalit, co visíš za to, žes zdrhnul.“

Dawson nic neříkal. Otec se šťoural párátkem v zubech.

„Koukej, abych s tebou zatočil, na to mi stačí ňáká pitomost tady ve městě. Třeba zlodějna, požár. Kdo ví? Potom prostě rozhodíme důkazy, anonymně brnknem šerifovi a necháme zákon, ať zakročí. Ty tady sám v noci, alibi žádný, a co se mě týče, klidně si hnij do konce života vobehnanej mřížema a betonem. Mně to vadit nebude. Tak co kdybys mi prostě dal ty prachy?“

Dawson věděl, že otec neblufuje. S kamenným výrazem vybral peníze z peněženky. Otec přepočítal bankovky, vyplivl párátko na zem a zašklebil se.

„Příští tejden sem tu zas.“

Dawson vystačil. Podařilo se mu část vydělaných peněz poschovávat, aby mohl pokračovat v opravách svého auta a koupit si ledový čaj, ale většinu mu sebral otec. Podezíral Tucka, že o tom ví, ale ten se nikdy ani slovem nezmínil. Ne že by se bál Coleových, prostě mu do toho nic nebylo. Místo toho začal vařit večeře, které sám nějak nemohl sníst. „Něco zbylo, jestli chceš,“ prohlásil, když vešel s talířem do garáže. A často zase beze slova odešel. Tak to mezi nimi chodilo a Dawson to respektoval. Respektoval i Tucka. Svým způsobem se Tuck stal nejdůležitějším člověkem v jeho životě a Dawson si nedovedl představit, co by to změnilo.

Dokud do jeho světa nevstoupila Amanda Collierová.

Ačkoli ji znal roky – v okrese Pamlico byla jen jedna střední, takže většinu života chodil do stejné školy jako ona – poprvé spolu prohodili víc než pár slov až na jaře ve třetím ročníku. Vždycky si myslel, že je hezká, ale to nebyl sám. Amanda byla oblíbená, ten typ dívky, která sedí v kavárně s kamarádkami a kluci bojují o její pozornost. Kromě předsedkyně třídy dělala i roztleskávačku. Když se k tomu připočetli bohatí rodiče, připadala mu nedostupná jak nějaká televizní celebrita. Nepromluvil s ní ani slovo, dokud spolu nemuseli vytvořit dvojici při laboratorních pracích na chemii.

Nad zkumavkami a při společné přípravě na písemky zjistil, že vůbec není taková, jak si představoval. Zaprvé jí zřejmě bylo úplně fuk, že on pochází z rodiny Coleových a ona je Collierová, což ho překvapilo. Nezkrotně se smála a z jejího úsměvu se dalo vyčíst jakési spiklenectví, jako kdyby věděla něco, co ostatní nevědí. Měla medově blond vlasy, oči v barvě teplé letní oblohy, a když si zapisovali rovnice do sešitů, občas se ho dotkla, aby upoutala jeho pozornost. A on ten dotek cítil ještě celé hodiny. Když odpoledne pracoval v autoopravně, přistihl se, že na ni nepřestává myslet. Trvalo mu až do jara, než konečně sebral kuráž a zeptal se, jestli jí může koupit zmrzlinu. Ke konci školního roku spolu trávili víc a víc času.

Psal se rok 1984 a jemu bylo sedmnáct. Koncem léta věděl, že je zamilovaný, a když ve vzduchu jiskřily první mrazíky a podzimní listí se snášelo k zemi jak červená a žlutá stuha, byl si jistý, že s ní chce strávit zbytek života, byť to zní bláhově. Následující rok se ještě víc sblížili a trávili spolu tolik času, kolik jen mohli. Vedle Amandy byl bez potíží sám sebou. Poprvé v životě se cítil spokojený. Ještě teď občas nemyslel na nic jiného než na ten poslední společně prožitý rok.

Nebo přesněji, na nikoho jiného než na Amandu.

V letadle se Dawson pohodlně usadil. Měl sedadlo u okna v zadní části stroje, vedle mladé ženy: vysoká, něco kolem třiceti, rudé vlasy, dlouhé ruce a nohy. Ne právě jeho typ, ale dost hezká. Naklonila se k němu, když hledala pás, a omluvně se usmála.

Dawson pokývl, ale protože vytušil, že se chystá zapříst hovor, hleděl z okna. Sledoval, jak vozík na zavazadla odjíždí od letadla, a v duchu zase zabloudil ke vzpomínkám na Amandu. Vybavil si, jak se tehdy to první léto chodili koupat do Neusy a jejich mokrá těla se o sebe občas otřela. Nebo jak sedávala v Tuckově autoopravně na ponku, když Dawson pracoval na svém voze, rukama si objímala pokrčená kolena a on nemyslel na nic jiného, než že ji chce takhle vídat navždy. V srpnu, když konečně poprvé s autem vyjel, ji vzal na pláž. Leželi tam na osuškách a s propletenými prsty si povídali o oblíbených knihách, o filmech, tajemstvích a snech do budoucna.

Také se dohadovali. Tehdy Dawson poznal její vznětlivou povahu. Nehádali se pořád, ale ani ne vzácně. Kupodivu však, jak rychle spor vzplanul, téměř stejnou rychlostí zase skončil. Občas šlo o maličkosti – Amanda byla nesmírně umíněná. Chvíli se zuřivě hašteřili, obvykle bez výsledku. Přesto si nemohl pomoci a ani v okamžicích, kdy se na ni opravdu zlobil, nepřestával obdivovat její upřímnost. Upřímnost, která pramenila z toho, že ho měla ráda víc než kdokoli jiný v jeho životě.

Kromě Tucka nikdo nechápal, co na něm vidí. Zpočátku se sice snažili svůj vztah tajit, jenže Oriental je malé město, mezi lidmi se o nich nevyhnutelně začalo mluvit. Její kamarádky se od ní jedna za druhou odtahovaly a bylo jen otázkou času, kdy na to přijdou rodiče. Byl Cole, ona Collierová – a to je víc než dostatečný důvod ke zděšení. Nejdřív se rodiče upínali k naději, že jejich dcera prostě prochází obdobím vzdoru, a snažili se ničeho si nevšímat. Když to nezabralo, situace se zhoršila. Sebrali jí řidičský průkaz a zakázali používat telefon. Na podzim jí uložili několik týdnů domácího vězení a o víkendech nesměla nikam chodit. Dawsonovi nikdy nedovolili, aby vstoupil do jejich domu, a když s ním Amandin otec jednou jedinkrát promluvil, nazval ho „bezcennou lůzou“. Matka Amandu zapřísahala, aby s ním skončila, a otec s dcerou v prosinci úplně přestal mluvit.

Nepřátelské okolí Amandu a Dawsona jen stmelilo. Když ji Dawson vzal na veřejnosti za ruku, pevně ji tiskla a postavila se všem, kdo by jí chtěli radit, ať ho pustí. Jenže Dawson nebyl naivní. Přestože pro něj tolik znamenala, vždycky měl pocit, že ty společné chvíle jsou jen vypůjčené. Jako by se proti nim všechno spiklo. Jakmile se o Amandě dozvěděl jeho otec, okamžitě se na ni začal vyptávat, když si zase přišel pro Dawsonovu mzdu. Ačkoli z jeho tónu nezněla žádná otevřená hrozba, Dawsonovi se dělalo špatně už jen z toho, že ho slyšel vyslovit její jméno.

V lednu jí bylo osmnáct a její rodiče, třebaže kvůli Dawsonovi zuřili, jí najednou přestali vyhrožovat, že ji vyhodí z domu. To už Amandě bylo jedno, co si otec s matkou myslí – nebo to alespoň Dawsonovi vždycky tvrdila. Občas se po hádce s rodiči vyplížila v noci oknem ze svého pokoje a přiběhla do dílny. Často na ni čekal, ale někdy se probudil, až když do něj strkala a lehla si vedle něj na matraci, kterou měl rozloženou na podlaze v kanceláři. Chodívali k potoku, seděli na jedné nízké větvi prastarého dubu a Dawson ji objímal kolem ramen. V měsíčním světle z vody vyskakovaly parmice a Amanda probírala kolem dokola hádku s rodiči, třásl se jí hlas, ale vždy brala ohled na jeho city. Měl ji za to rád, ale stejně přesně věděl, co si o něm její rodiče myslí. Když jednou po další hádce plakala, nesměle navrhl, že by pro ni možná bylo lepší, kdyby se přestali scházet.

„Ty to tak chceš?“ zašeptala ochraptělým hlasem.

Přitáhl ji k sobě, objal ji oběma rukama. „Já jen chci, abys byla šťastná,“ zašeptal.

Přitiskla se k němu a opřela si hlavu o jeho rameno. A on se snad ještě nikdy na sebe tolik nezlobil, že se narodil jako Cole.

„Já jsem nejšťastnější s tebou,“ zamumlala nakonec.

Tenkrát se poprvé milovali. A on nosil vzpomínku na ta slova a ten večer v sobě po následující dvě desetiletí až dosud, protože si uvědomoval, že tehdy to vyjádřila za ně oba.

Když letadlo přistálo v Charlotte, hodil si Dawson tašku a ramínko s oblekem přes rameno, prošel příletovou halou a ani si nevšímal okolí, jak byl zabrán do vzpomínek na poslední léto s Amandou. Na jaře ji přijali na Dukeovu univerzitu, o čemž odmala snila. Blížící se odjezd spolu s izolací od rodiny a přátel jen posilovaly touhu, aby spolu trávili co nejvíce času. Hodiny leželi na pláži a podnikali dlouhé cesty autem s nahlas puštěným rádiem nebo se jen tak potloukali kolem Tuckovy autoopravny. Přísahali si, že po jejím odjezdu se mezi nimi skoro nic nezmění. Buď on bude jezdit do Durhamu, nebo ona přijede na návštěvu sem. Amanda nepochybovala, že najdou způsob, aby to fungovalo.

Nicméně její rodiče měli jiné plány. Jedno srpnové sobotní ráno asi týden předtím, než měla odjet do Durhamu, ji zahnali do úzkých. Slovo si vzala její matka, i když Amandě bylo jasné, že otec s ní nepochybně souhlasí.

„Už to zašlo příliš daleko,“ spustila matka a překvapivě klidným tónem Amandě oznámila, že pokud se bude s Dawsonem dál vídat, bude se muset v září odstěhovat a platit si účty sama. A že za ni nezaplatí školu. „Proč bychom měli utrácet za školu, když se chystáš život úplně promarnit?“

Amanda se snažila protestovat, avšak matka jí hned skočila do řeči.

„Stáhne tě dolů, Amando, jenže teď jsi ještě moc mladá, abys to pochopila. Jestli chceš mít svobodu jako dospělá, musíš také převzít odpovědnost. Znič si s Dawsonem život – nebudeme ti bránit. Ale ani tě v tom nebudeme podporovat.“

Amanda vyběhla z domu a myslela jen na Dawsona. Když se přihnala do opravny, pro slzy nemohla promluvit. Dawson ji k sobě tiskl a nechal ji, aby ze sebe soukala po kouskách vyprávění.

„Budeme bydlet spolu,“ navrhla s ještě vlhkými tvářemi.

„A kde?“ položil jí otázku. „Tady? V garáži?“

„Já nevím, na něco přijdeme.“

Dawson mlčel a hleděl do země. „Musíš jít na vejšku,“ řekl nakonec.

„Mě škola nezajímá,“ namítla Amanda. „Záleží mi jen na tobě.“

Spustil ruce. „Mně na tobě taky záleží. A proto po tobě nemůžu tohle chtít.“

Amanda zaraženě zavrtěla hlavou. „Ty po mně nic nechceš. To moji rodiče. Ti se mnou jednají, jako bych byla malá.“

„Jenže to je kvůli mně a my to oba víme.“ Kopnul do hlíny. „Když někoho miluješ, měl bys ho nechat jít, ne?“

Oči jí zaplály. „A jestli se vrátí, patříte k sobě? Takhle to myslíš? Takové klišé?“ Popadla ho za ruku a prsty mu zaryla do kůže. „Náš vztah není klišé. Nějak to vyřešíme. Můžu si najít práci jako servírka nebo něco podobného, najmeme si byt.“

Mluvil tiše. „Jak? Ty si myslíš, že můj otec přestane s tím, co dělá?“

„Můžeme se někam odstěhovat.“

„Kam? S čím? Nic nemám. Copak to nechápeš?“ Nechal slova viset ve vzduchu, a až když Amanda neodpovídala, pokračoval: „Jen se snažím být realista. Mluvíme o tvém životě. A… já už nemůžu být jeho součástí.“

„Co to povídáš?“

„Že tvoji rodiče mají pravdu.“

„To nemyslíš vážně.“

V jejím tónu slyšel přímo strach. Ačkoli toužil ji obejmout, schválně o krok ustoupil. „Běž domů.“

Pohnula se směrem k němu. „Dawsone…!“

„Ne!“ vykřikl a udělal další krok vzad. „Copak mě neposloucháš? Je konec, jasný? Zkusili jsme to, nevyšlo to. Život jde dál.“

Tvář měla voskově bledou, téměř bez života. „A to je všechno?“

Místo odpovědi se otočil a odcházel. Věděl, že kdyby se třeba jen krátce ohlédl, rozmyslel by si to, a to jí nemohl udělat. To by jí neudělal. Sklonil se pod otevřenou kapotu svého auta, aby neviděla jeho slzy.

Když konečně odešla, sesul se na zaprášenou betonovou podlahu vedle auta a tam zůstal celé hodiny, dokud konečně nevyšel z domu Tuck a neposadil se vedle něj. Dlouho mlčel.

„Skončils to,“ promluvil konečně.

„Musel jsem.“ Dawson sotva mluvil.

„No jo.“ Tuck přikývl. „Slyšel jsem.“

Slunce stoupalo vysoko na oblohu a pokrylo prostor před dílnou klidem, který působil téměř mrtvolně.

„Udělal jsem správně?“

Tuck sáhl do kapsy a vylovil cigarety, aby získal čas. Vyklepal jednu camelku.

„Nevim. Mezi váma něco je, to se nedá popřít. A to se těžko zapomíná.“ Poplácal Dawsona po zádech, vstal a odcházel. Řekl toho víc než kdy dřív. Když odešel, zamžoural Dawson do sluníčka a zase mu vyhrkly slzy. Věděl, že Amanda bude vždy jeho nejlepší součástí.

Ovšem netušil, že už ji nikdy neuvidí, ani s ní nepromluví. Příští týden se přestěhovala na kolej a jeho za měsíc zatkli.

Následující čtyři roky strávil za mřížemi.

2

Amanda vystoupila z auta a prohlížela si chalupu na předměstí Orientalu, které Tuck říkal domov. Řídila tři hodiny, a tak bylo příjemné protáhnout si nohy. Napětí za krkem nepolevovalo a připomínalo jí ranní hádku s Frankem. Nechápal, proč trvá na tom, že se musí pohřbu zúčastnit, a když o tom teď znovu přemýšlela, měl pravdu. Za téměř dvacet let manželství se o Tucku Hostetlerovi nezmínila. Kdyby to bylo obráceně, taky by se asi rozčilovala.

Ale vlastně nešlo o Tucka nebo její tajemství, dokonce ani o to, že stráví další víkend daleko od rodiny. Ve skutečnosti oba věděli, že jde jen o pokračování jedné a téže hádky, která se táhne po většinu uplynulých deseti let a už se z ní stal jakýsi zvyk. Nekřičel ani nezuřil – Frank nebyl ten typ, bohudíky – a před odchodem do práce zamumlal omluvu. A ona se jako obvykle snažila po zbytek dopoledne i odpoledne na celou věc zapomenout. Nakonec – stejně s tím nic nenadělá a už se naučila nevnímat vztek a úzkost, charakteristické pro jejich vztah.

Po cestě do Orientalu jí volaly obě starší děti Jared a Lynn. Byla vděčná za rozptýlení. Syn a dcera měli letní prázdniny, a tak se dům v uplynulých několika týdnech otřásal nekonečným hlukem tak typickým pro mládež. Tuckův pohřeb ani nemohl být lépe načasován. Jared i Lynn měli v plánu, že stráví víkend s přáteli. Jared s dívkou jménem Melody a Lynn s kamarádkou ze střední školy u jezera Norman, kde kamarádčina rodina vlastní dům. Annette – jejich „nádherná nehoda“, jak jí říká Frank – je na dvoutýdenním táboře. Nejspíš by také volala, kdyby tam děti neměly zakázané mobily. Což bylo jen dobře, protože jinak by ta malá štěbetalka telefonovala ráno, v poledne i večer.

Vzpomínka na děti vykouzlila na její tváři úsměv. Kromě dobrovolnické práce na dětské onkologické klinice v univerzitní nemocnici se její život točil hlavně kolem dětí. Když se narodil Jared, zůstala v domácnosti, a přestože se jí tahle role zamlouvala, vždycky ji zároveň trochu štvala s tím související omezení. Ráda se považovala za něco víc než jen matku a manželku. Studovala vysokou školu, chtěla být učitelka a uvažovala dokonce o titulu, aby mohla učit na jedné z místních univerzit. Po promoci vyučovala na základní škole… a potom zasáhl život. Nyní ve dvaačtyřiceti se občas přistihla, jak žertuje, že se nemůže dočkat, až vyroste, aby si mohla vybrat, čím se bude živit.

Někdo by to mohl nazvat krizí středního věku, ale tím si nebyla Amanda tak jistá. Netoužila koupit si sportovní bourák, jít na plastickou operaci nebo utéct na nějaký karibský ostrov. Ani se nenudila. Bůh ví, že s dětmi a v nemocnici měla práce dost. Spíš to souviselo s pocitem, že se někde vytratila osoba, kterou kdysi chtěla být, a ona neměla ponětí, jestli ještě někdy dostane příležitost ji opět nalézt.

Dlouho se považovala za šťastného člověka i díky Frankovi. Potkali se na studentském večírku, když chodila do druháku. Navzdory zmatku se jim podařilo najít klidné místečko, kde si povídali až do časných ranních hodin. Byl o dva roky starší a působil seriózně a inteligentně a ona hned ten první večer poznala, že tenhle mladík uspěje v čemkoli. To stačilo, aby si spolu začali. Příští rok v srpnu šel studovat stomatologii, ale chodili spolu dál ještě dva roky. Zásnuby brali jako hotovou věc a v červenci 1989, sotva pár týdnů po její promoci, se vzali.

Po návratu ze svatební cesty na Bahamách začala učit na místní základce, ale když se příští rok v létě narodil Jared, vzala si roční volno. Za dalších osmnáct měsíců se narodila Lynn a dovolená se změnila v trvalý stav. Mezitím si Frank půjčil dost peněz, aby si mohl otevřít vlastní ordinaci a koupit pro začátek domek v Durhamu. Byla to hubená léta. Frank chtěl prorazit sám, a tak odmítal pomoc od obou rodin. Když poplatili účty, mohli mluvit o štěstí, že mají aspoň na to, aby si půjčili film na víkend. V restauracích večeřeli jen výjimečně, a když se jim rozbilo auto, zůstala Amanda odříznutá měsíc doma, než si mohli dovolit dát vůz opravit. Spali s přikrývkou navíc, aby ušetřili za topení. Když o tom tak přemýšlela, byly to sice vyčerpávající a stresující časy, ale zároveň i nejšťastnější roky jejich manželství.

Frankova praxe se rozrůstala a život se ustálil ve vyjetých kolejích. Manžel pracoval, ona se starala o dům a děti, a když prodali starý domek a přestěhovali se do většího v mnohem výstavnější čtvrti, narodilo se jim třetí dítě, Bea. Potom bylo ještě rušněji. Frankova praxe jen vzkvétala, zatímco Amanda vozila Jareda do školy a zase zpět, Lynn do parku a ke kamarádkám a Bea vždycky sedávala mezi nimi v sedačce. V té době Amanda právě začala oprašovat plány na postgraduální studium. Dokonce si našla čas, prozkoumala několik nabídek studijních programů a představovala si, že až začne Bea chodit do školy, dá se do studia. Po dceřině smrti však její ambice ochably. Tiše odložila knihu přípravných testů a přihlášky zastrčila do zásuvky.

Překvapivé těhotenství ji jen utvrdilo v rozhodnutí, že do školy se nevrátí. Místo toho se v ní znova probudila touha budovat rodinný život, a tak se odhodlaně vrhla s dětmi do různých činností, i kdyby jen proto, aby zahnala smutek. Jak čas plynul a vzpomínky na sestřičku bledly, Jared a Lynn se pomalu zase vraceli k normálnímu životu, za což byla Amanda vděčná. Veselá Annette přinesla do jejich domova opět radost a Amanda mohla tu a tam předstírat, že jsou úplná a láskyplná rodina, nepoznamenaná tragédií.

„Chceš říct, že je duch?“