STARFELL: WILLOW MOSS AND THE FORGOTTEN TALE

Text © Dominique Valente 2020

Illustrations © Sarah Warburton 2020

Cover Design © HarperCollinsPublishers Ltd 2020

Translation © Kristýna Wanková, 2025

ISBN 978-80-284-0774-2

Pro nejdražší víly Harriet a Julii,
které rozdávají radost, kamkoli přijdou

Milá Vilmo,

až tohle budeš číst, já už budu pryč. Mé experimenty s křížením květiny vzpomínek a vzorků z Velkého stromu z Vispérie vycházejí dobře. S potěšením ti můžu oznámit, že jsem nyní schopen nahlédnout deset minut do budoucnosti. Bohužel jsem právě viděl, že mí únosci tu budou VMŽIKU! Což naneštěstí znamená, že si ani nestihnu vychutnat šálek dobrého čaje předtím, než tento dopis odešlu listovou poštou.

Míval jsem tu houpačku z provazů, která by mi bývala mohla posloužit k útěku, ale dráček František ji během své poslední návštěvy spálil na uhel, když dostal poněkud nešťastný záchvat kašle. A tak se obávám, že mě mí věznitelé brzy dostihnou. (Za sedm minut a třcet tři sekund, abych byl přesný.)

Mé pokusy spojit se s oblačnými draky skrze pepřovník nevyšly podle plánu… A tak jsem si říkal, že se zeptám tebe, jestli by ti náhodou nevadilo pokusit se mě zachránit. A mohla bys prosím občas zajít za Zbyškem, zatímco budu v zajetí? Bývá trošku osamělý, když tu nejsem. Nakrmit se ale umí bez problémů sám.

Jinak doufám, že se máš dobře. Jablečno-koláčné květy už zase kvetou a vždycky mi tě připomenou…

Musím běžet.

Tvůj přítel

Nolin Někdejší

Ajéje, pomyslela si Vilma
s rozbušeným srdcem a položila listový svitek na zaneřáděný stůl na půdě.

Pošta se k ní dostala poněkud neobvyklým způsobem. Vilma nejdřív uslyšela zaklepání na půdní okénko, a když ho otevřela, zničehonic hleděla tváří v tvář dosti rozmrzelému dubu s obličejem vrytým hluboko do kmene. Strom se na ni mračil hustě olistěnými větvičkami

místo obočí, tvrdými suky místo očí a zasmušilou rýhou místo úst. S podrážděným zafuněním, jako by jím prosvištěl závan větru, jí podával listový svitek. Pak se na ni ještě naposled pobouřeně podíval zakaboněným pohledem, který se Vilmě vpálil hluboko do duše, a vracel se na své obvyklé místo u zahradní zídky, přičemž za sebou nechával pěknou řádku žaludů – a pěknou hromadu nadávek. Ty se týkaly především toho, že byl bezohledně probuzen z příjemného dvousetletého šlofíčku a že NENÍ nějakým zpropadeným poštovním úřadem.

Vilma dosud neměla tušení, že se stromy dokážou pohybovat, natož aby nadávaly, nebo dokonce doručovaly poštu. Ale ještě než si listový dopis vůbec přečetla, správně uhádla, že to bude souviset se zpětnovidcem Nolinem Někdejším a tím, jak díky svým vzácným schopnostem umí využívat skrytou magii rostlin. Přesto však i samotná Vilma Mechová, která byla na prapodivnosti víc než zvyklá, musela uznat, že tohle byl celkem šok.

Zvláštní návštěva nepřekvapila jen ji, ale i jejího nejlepšího kamaráda Oswina, který do velké míry připomínal kocoura, ačkoli ve skutečnosti to byl kobold, druh netvora, a obvykle přebýval pod Vilminou postelí. V tomto okamžiku o sobě dával vědět táhlým vyděšeným nářkem vycházejícím z buclatých modrých kamen v rohu, kam se bleskově ukryl, když Vilma otevřela okno.

„To NÉ! Ta, moje příšerná teta Osbertruda, COPA to pro rány noži je?“ (Koboldi zpod postele často slýchali lidová rčení, avšak nezřídka je trochu pletli.)

Aniž by Oswinovi věnovala pozornost, což bylo občas pro klid duše to nejlepší řešení, se Vilma zhluboka nadechla a zkusila Nolina přivolat ze spárů jeho únosců. Kdyby jí tak napsal, kdo jsou! Úporně se soustředila, oči pevně zavřené, a v duchu úpěnlivě prosila své magické schopnosti, aby fungovaly. Ačkoli upřímně takové žadonění v poslední době žádné zvláštní výsledky nepřineslo.

Na tváři se jí rozlil poněkud politováníhodný výraz, načež se Oswin zpoza zelené chlupaté pracky rozchichotal. „Vypadáš, že bys potřebovala na kadiboudu.“

Vilma si ho nevšímala. Srdce jí bušilo, ale ať se snažila sebevíc, ruce zůstávaly prázdné. Prostě nemohla svého přítele najít…

Což bylo nemilé, protože Vilma vládla kouzelnou schopností nacházet ztracené věci. Třeba boty, ponožky nebo naposled ztracený den, který za použití tisíc let starého zaklínadla ukradli Konovi bratři. Vilma ho ale s pomocí přátel, jako byl sám Nolin Někdejší nebo nejmocnější čarodějka Hvězdosvitu Moreg Vainová, získala zpět.

Ještě nikdy se však nepokoušela nalézt ztraceného člověka. Nejblíže nakročeno k tomu měla, když „našla“ Oswina. Toho před pár lety přivolala z trouby svých sousedů a od té doby už se ho nezbavila.

Vilma si povzdechla a pak dopáleně pohlédla na Oswina. „To je jedno, jak vypadám. Unesli Nolina Někdejšího!“

Oswin se vmžiku posadil, až kolem rozvířil obláček namodralého popela. Z rozčilení se mu srst ve vteřině zbarvila z odstínu limetkové šťávy do jasně dýňově oranžové – což byla jedna ze známek jeho koboldího původu. Zamrkal obrovskýma svítivýma očima a poděšeně přitiskl uši k hlavě. „COŽÉ? Pročpa ho vodnesli?

Vilma potřásla hlavou. „Já nevím! Možná někoho trochu naštval nebo tak.“

Kobold pokrčil střapatým ramenem. Představa, že Nolin Někdejší někoho trochu naštval, byla více než reálná.

Nolin si nemohl pomoct. Jakožto zpětnovidec (neboli vizionér, jak se jim říkalo oficiálně) viděl vzpomínky lidí, kteří se ocitli v jeho blízkosti – a to včetně ostudných momentů. A aby toho nebylo málo, Nolin tato jejich tajemství okamžitě vykřikoval. Když ho vzpomínky zaplavily, nevěděl totiž, co se s ním děje, a tak se nedokázal ovládat. Přesto tím v některých lidech vzbuzoval pocity naštvání. A v jiných dokonce sklony vraždit, pokud se tedy dalo spolehnout na pravdivost historek o tom, jak za ta léta někteří zpětnovidci dopadli… Takže když se nad tím Vilma zamyslela, problém spočíval v tom, že Nolina Někdejšího mohl unést v podstatě úplně kdokoli.

Znovu si prohlédla listový svitek, jako by doufala, že v něm objeví ještě něco – cokoli – co jí pomůže vizionéra najít. Jenže kromě malé inkoustové kaňky vedle zpětnovidcova jména, která trochu připomínala kvítek, tam nebylo nic. Vilma si povzdechla a začala přecházet sem tam po půdě, přičemž za sebou v prachu na podlaze zanechávala stopy ponožek. Pak zkusila svoje čarovné schopnosti použít znovu a doufala, že tentokrát se to prostě povede. Problém byl však ten, že poslední dobou se to jaksi nevedlo.

Zničehonic se jí v hlavě rozezněl hlas její sestry Kamily. „Tak to mně se teda ještě nestalo, abych nedokázala používat svoji magii, dokonce ani když jsem měla dunivou horečku, což byla málem moje smrt. Ale ono bude asi těžké přijít o skutečně velkou moc. Možná že ta tvoje byla tak malá, Vilmo, že stačilo, abys trochu víc kýchla, a byla pryč.“

Vilma se zhluboka nadechla a zaplašila sestřin otravný hlásek. Byla si dost jistá, že čarovné schopnosti nemůžou z člověka jen tak vyletět spolu s kýchnutím.

Tedy skoro jistá.

„Prostě se soustřeď, Vilmo,“ řekla nahlas a představila si Nolinovy rozcuchané bílé vlasy, vyzáblou postavu a nespočet kapes, které měl vždy plné roztodivných rostlinek. Vší silou se ho pokusila najít, ale nic se nestalo.

A pak… něco přece jen.

Něco mírně nežádoucího, co začalo hlasitým lupnutím a dobře známým kvílením jistého kobolda.

„To nééé!“ vykřikl Oswin. „Ta moje HAMOUNSKÁ teta! Pročpa mě PROKLELELA, aby sem musel žít s čarodějnicema?“

Vystřelil z kamen a zapadl do mnohokrát vyspravované a záplatované zelené chlupaté kobercové tašky u Vilminých nohou, která se v tu ránu prudce roztřásla.

Vilma zavřela oči, protože se bála podívat. Vzápětí ale všechno uslyšela.

Ozvalo se další hlasité lupnutí následované máminým hulákáním z patra pod nimi.

„VILMO MECHOVÁ! CO JSEM TI ŘÍKALA O POUŽÍVÁNÍ KOUZELNÝCH SCHOPNOSTÍ, DOKUD SE NEUZDRAVÍŠ?“

Vilma suše polkla. „Ééé, že to nemám dělat?“ zamumlala, zdráhavě otevřela oči a polekaně sebou trhla. Většina půdy byla ta tam. Zůstalo jen jediné prkno, na němž stáli.

Všechno zmizelo.

Z kuchyně o podlaží níž k ní vzhlížely máma a nejstarší sestra Justýna a obě se tvářily úplně stejně ROZLÍCENĚ.

„No… hmmm… ééé… promiň, mami,“ koktala Vilma.

Už takhle to byla hrůza, ale brzy se mělo všechno ještě setsakramentsky zhoršit.

Justýna se zachmuřila, pak pohlédla na prázdnou židli vedle a zbledla jako stěna. „K-kde je Kamila?“

Vilma přivřela oko strachem z toho, co jistě vzápětí přijde. Máma vyčítavě pohlédla z prázdné židle zpátky na Vilmu a stáhla rty do uzoučké rozčilené čárky. „Běda ti, jestli máš na svědomí, že Kamila zmizela. Zase.“

Vilma se kousla do rtu a pak si vyměnila útrpný pohled s Oswinem, kterému z tašky koukaly jen vyděšené oči.

„To né…“

Začalo to lžícemi.

Nikdo s jistotou nevěděl, jestli to nejdřív potkalo dezertní lžičky, nebo polévkové lžíce, ale když v celé vesnici zmizely i lžičky čajové (a nikdo si nemohl udělat pořádný šálek čaje, což stačilo k tomu, aby si sousedé začali brousit vidle), rozšířily se zvěsti o nejmladší člence rodiny Mechových.

V obyčejné vesnici by chybějící lžíce nikoho příliš neznepokojily, ale ve Šklebicích, kde bydlela rodina plná čarodějek, byl o takový jev přirozeně zvýšený zájem. A ten se někdy projevoval zvýšenými hlasy.

Ale protože Vilma měla schopnost věci nacházet, a ne nechávat je zmizet, ona ani její rodina nepřikládali obavám sousedů žádnou váhu. Asi za tím budou nějaké skvrny na slunci. Nebo snad banda lžícechtivých duchů? S ní to každopádně nic společného nemá. Až když se na Noc eltů pálily koláčkové ohně, napadlo Vilmu, že za ta podivuhodná zmizení může možná nakonec opravdu ona.

Eltové, kteří nikterak nesouvisí s elfy, jsou mrňavá chlupatá stvoření s plnovousem, která žijí pod zemí a výborně pečou. Před mnoha lety, přesně v okamžiku, kdy kolem jejich pahorku procházel zlý čaroděj jménem Konrád Hlavatý, jedna z eltích pecí vybuchla a spálila ho na uhel. Od té doby lidé po celém Hvězdosvitu tuto skvostnou událost každoročně oslavují popíjením eltí houboviny, zakládáním koláčkových ohňů a nošením plnovousů.

Vilma právě odložila zelené jablko i rybízový koláček, který si opékala nad ohněm, a stáhla si nasazovací třpytivý plnovous, aby pomohla dosti neodbytné sousedce, která nemohla najít pršiplášť. Asi se k ní jaksi nedoneslo, že dnes má Vilma volno.

Mladá čarodějka přesto zavřela oči, pozvedla ruce k nebi a rozkašlala se, jak se silou mysli snažila vypátrat Slávce Rybníčkové ztracený kus oděvu.

Ozvalo se tiché lupnutí, ale Vilmě v natažených rukou nepřistálo nic, což bylo poněkud matoucí. Její magické schopnosti sice možná nebyly bůhvíjak ohromující, ale vždy se na ně dalo spolehnout. Vilma na to byla ve skrytu duše tak trochu pyšná. Jak říkávala babička Fany: „Trocha pýchy nemůže uškodit. Zato její přemíra může člověku klidně vykloubit nos.“

Babička Fany sypala z rukávu takových podobných poznatků opravdu spoustu. Stejně tak jako na běžícím páse chrlila lektvary, které však byly po jisté nemalé explozi kotlíku v Naklanských horách mírně nebezpečné.

Vilma si v duchu vyhrnula rukávy a s očima stále zavřenýma to zkusila znovu.

„Nebojte,“ uklidňovala Slávku, která teď tiše a rychle oddechovala, asi jako čenichající divočák. „Občas je potřeba ztracené věci trošku popostrčit, aby se nechaly najít… Někdy se tam kapánek zabydlí, ale já je odtamtud umím vyštrachat.“

Jenomže Slávka se neuklidnila. Začala ječet, jako by ji na nože brali.

Vilma pochopila proč, jakmile otevřela oči a ke svému obrovskému překvapení uviděla, že Slávce zmizely šaty, takže stála jen v nátělníku a v poněkud staromódních červenobílých bombarďácích, zatímco na ni celá vesnice třeštila oči a v ohni se pálily rybízové koláčky.

„Kde máte šaty?“ zašeptala Vilma a přála si, aby té nebožačce mohla k zachování důstojnosti nabídnout něco lepšího než svůj třpytivý plnovous.

Slávka jen rozčilením celá zrudla a začala prskat, a tak se Vilma rozhlédla kolem, jestli snad šaty neodvál vítr. Jenže po nich nebylo ani stopy. Když se zase obrátila k ostatním, zmocnilo se jí rozčarování, protože na ni všichni vyděšeně zírali.

Což bylo mírně… podivné.

Ačkoli kvůli magickým schopnostem Vilminy rodiny sem tam někdo hudroval, byli Mechovi povětšinou přijímáni jako součást vesničky – asi jako když vás máma upozorní, že vaše podivná teta, co má devatenáct koček a sbírku utěrek s jejich portréty, je i přesto stále v podstatě součástí rodiny.

O týden později se u Vilmy v kuchyni mihla červenobílá šmouha a ztracené šaty Slávky Rybníčkové přistály na zemi. Vilma je Slávce donesla, čímž započalo období zdánlivého příměří, během něhož měla Vilma mnohem víc volného času a mnohem méně peněz, jelikož většina pravidelných zákazníků se od ní držela dál.

Kamila udělala tu chybu, že si kvůli tomu sestru dobírala, což vedlo k jejímu prvnímu zmizení a způsobilo naprostý POPRASK, až se Kamila nakonec o minutu později za hlasitého, rozčileného lupnutí znovu objevila.

Vilma ji ještě nikdy neviděla takhle zuřit. Kamila Vilmě pohrozila, že ji přemístí do Mitlérských mlžin – do prazvláštní nadpozemské mlhoviny, která odděluje svět živých od Temnozemě, z níž se žádní lidé nevrací… hlavně proto, že tam přijdou o duši. Byla to tedy závažná výhružka a Vilma opáčila, že pokud to Kamila zkusí, tak ona zase přijde na způsob, jak ji nechat zmizet už napořád. V tu chvíli se jejich máma Zlata rozhodla, že je načase, aby se do toho vložila.

„Je načase, abych se do toho vložila,“ prohlásila a chmurně stiskla rty do tenoučké čárky, protože Kamila začala hrozit Vilmě prachovkou. Nestalo se nic moc, až na to, že se Vilma rozkýchala… což způsobilo, že Kamila opět na okamžik zmizela, načež máma usoudila, že nejbezpečnější bude od sebe ty dvě na nějakou dobu oddělit.

„Myslím, že zatím můžeš spát v té volné posteli na půdě, Vilmo. Přijdeme tomu na kloub. Mělas rýmu, takže bych řekla, že to bude tím. Podívej, co se stalo, když jsi kýchla. A na slavnosti koláčkových ohňů jsi kašlala…“ Pak máma přimhouřila zelené oči a káravě dodala: „Ačkoli jsi vůbec neměla kouzlit, když ti nebylo dobře. To přece víš. Jaké je pravidlo číslo jedna pro každou čarodějku, které není dobře?“

Vilma otevřela pusu, aby namítla, že se cítí normálně, ale když si máma významně zkřížila paže na prsou, rozmyslela si to. Povzdechla si a bezvýrazně odříkala: „Nemá kouzlit.“

„Správně.“

Tohle čarodějnické pravidlo bylo docela šikovné, protože když člověk nebyl ve formě, mohl vykouzlit pořádný malér. Tak třeba Vilmina sestřenice Květuše Mechová, která uměla sesílat nepěkné kletby, tuto zásadu ke své vlastní škodě ignorovala, když měla ošklivý zápal koktavosti. Nakonec k radosti svého souseda proměnila v prase sebe namísto jeho. Povídalo se, že dodnes žije někde na severu, s poněkud huňatýma, flekatýma ušima.

„Takže žádné kouzlení, Vilmo. Jasné? Aspoň dokud tě trochu nevykurýrujeme,“ nařídila jí Zlata.

Vilma souhlasila a hned to dopoledne se přesunula na půdu. Vydržela to půl dne.

Ale v podstatě to nebyla její vina, že slib tak rychle porušila. Když dostala dopis od Nolina Někdejšího, dělala si mnohem větší starosti o něj než o to, co se děje s jejím čarováním. Když na pomyslnou misku vah položila rozhašené magické schopnosti a ztraceného kamaráda, vyhrál to ztracený kamarád. Nebo tedy měl to vyhrát, jen kdyby její fórové kouzlení nezpůsobilo zmizení celé půdy a jedné sestry…

Naštěstí se zase objevily už za pár okamžiků. Následné kázání ovšem trvalo mnohem déle.

Vilma seděla u kuchyňského stolu, zatímco její matka přecházela sem a tam, potřásala hlavou a bručela asi nějak takhle: „Vůbec nevím, co si s tebou počít. Poslala jsem otci vzkaz, ať se vrátí domů, abychom to vyřešili společně jako rodina. Co kdyby tvá sestra zmizela už navždy? Nedokážeš to ovládat – a přesto, že tím ohrožuješ nás všechny, stále svou magii používáš…“

„Ale mami,“ skočila jí Vilma do řeči s pocitem viny za to, že máma požádala tátu, aby přišel dřív z práce a „řešil“ ji. „Já neměla na vybranou! Musím najít Nolina Někdejšího.“ Ještě jednou se jí to pokusila vysvětlit: „Je to můj kamarád a potřebuje mě. Poslal mi dopis…“

„Který příhodně zmizel,“ poznamenala máma. Odfrkla si a přimhouřila oči.

To byla bohužel pravda. Pár věcí z půdy už se nevrátilo, jako například starý fialový klobouk babičky Fany, několik lahviček s léčivými toniky, která máma Vilmě nutila, a listový dopis, takže nikdo Vilmě nevěřil ani slovo.

Máma potřásla hlavou a bezradně si stiskla kořen nosu. „Chci ti věřit, Vilmo, opravdu… Ale stromy se nehýbou a nemluví! Nevím, jak tě u všech všudy napadlo, že ano. A kromě toho – což mi samo o sobě dělá starostí ažaž – netuším, proč sis vzala do hlavy, že jsi potkala zpětnovidce…“

„Já ho potkala, mami!“ trvala Vilma na svém.

„Ne, nepotkala, Vilmo! To se prostě nestává. Vizionéři jsou velmi vzácní, a většina navíc skončí… no, zkrátka mrtvá, protože se kvůli svým schopnostem často dostávají do problémů.“

Vilma zamrkala. „To já VÍM! A proto mě taky potřebuje. Spěchá to!“

Máma potřásla hlavou a ustaraně kulila oči. „Ach, Vilmo, asi jsi opravdu dost nemocná. Možná je to horečka, co ti tak pomíchalo magické schopnosti – a teď se k tomu ještě přidaly zcestné představy…“

Jenže Vilma nebyla nemocná. Cítila se dobře. Prodělala už nejrůznější druhy nachlazení a ještě nikdy se nestalo, že by se jí kvůli tomu zbláznily magické schopnosti. Nevyzpytatelnost jejího kouzlení má důvod někde jinde… to věděla. Někde vzadu v hlavě slyšela hlas babičky Fany, jak jedné chladné zimní noci šeptá: „Ne všichni, kdo se odváží do lesů Vispérie, se vrátí stejní jako dřív. Slyšela jsem o lidech, kteří se změnili. Místo vlasů mají plameny, místo nohou kopyta, místo prstů listí… Dotčení hvozdem, tak se jim říká. Nakonec musí žít tam, daleko od všech, které znají, protože začnou být divocí.“

Vilma polkla. Ve Vispérii přece byla, když se snažila získat zpátky ukradený den. Ten les s ní musel něco udělat. S obtížemi se snažila zaplašit představu, že se jí z vlasů stanou plameny anebo z nohou kopyta.

Problém byl, jak členy rodiny přimět k tomu, aby taková rizika vzali v úvahu, protože poté, co bylo navráceno ztracené úterý, obnovilo se i obvyklé plynutí času. Nikdo si nepamatoval, že ten den vůbec kdy zmizel, a nikdo neměl tušení, co Vilma tehdy udělala ani kde byla… Vzpomínali si na to jen ti, kteří byli stejně jako Vilma přítomni u vyřčení zaklínadla, které den přivedlo zpět.

„Prosím tě, mami, vyslechni mě. Myslím, že vím, co se stalo. Všechno ti to povím a potom uvidíš, co je potřeba udělat.“

Požádala je, ať ji nepřerušují, aby jim mohla odvyprávět celý příběh. K jejímu překvapení s tím souhlasily. Jak zjistila později, bylo to především proto, že se snažily zjistit, jak daleko už výplody její horečné mysli zašly a jak rychle mají poslat pro pomoc.

„Takže,“ řekla Vilma, když jim konečně vysvětlila všechno, k čemu před několika týdny došlo, „mám za to, že moje magické schopnosti ovlivnilo něco ve Vispérii. Nějak je to zašmodrchalo nebo tak něco. Myslím, že vzhledem k okolnostem bude nejlepší poslat pro Moreg. Ta už bude vědět, co s tím a jak mi pomoct najít Nolina Někdejšího.“

Rozhostilo se dlouhé ticho, kdy na ni rodina zírala s výrazem, který Vilma původně pokládala za úžas nad tím, že pomohla zachránit svět a takovou dobu si to nechávala pro sebe, anebo snad i za tichou hrdost na to, jak byla statečná tváří v tvář všemu tomu protivenství… Ale brzy se ukázalo, že jde o něco docela jiného.

Nejstarší sestra Justýna k ní přikročila se zvláštním pohledem, asi jako kdyby zemřelo milované domácí zvířátko. Sáhla Vilmě na čelo a zamračila se. „To bude tím stresem, že jo?“ řekla a se smutně svěšenými koutky pohlédla na mámu. „Od té doby, co umřela babička, Vilma už nedokáže snášet realitu.“ Pak na chvíli ztratila vážnost a rychle si přitiskla ruku na ústa. „Ach, promiň… Neměla bych se smát, protože je to opravdu strašné, ale… ‚poslat pro Moreg‘!“

Nato se Kamila zahihňala a potom hlasitě šeptla: „A navíc použila jenom její křestní jméno, jako by byly kámošky! Dokážeš si to představit?“

Vilma útrpně zavřela oči. Když je zase otevřela, uviděla vážnou a poněkud zasmušilou tvář svojí mámy, která na ni začala mluvit, jako by snad Vilma byla ještě malá nebo možná tak trochu hloupá.

„Zlatíčko,“ řekla a něžně Vilmu poplácala po ruce. „Nemyslím si, že by se Moreg Vainová, tedy ehm, nejmocnější čarodějka v celém Hvězdosvitu, zajímala o problémy dvanáctileté holky.“

To u Kamily s Justýnou vyvolalo další chichotání, ale Zlata se k nim obrátila a vrhla na ně VAROVNÝ POHLED, načež hihňání okamžitě ustalo.

„Promiň, mami,“ omlouvala se Justýna.

Zlata měla tvář staženou starostmi. „Tohle mámení smyslů mi skutečně nahání strach, Vilmo. Ta tvoje představa, že jsi s Moreg byla na nějaké divoké a úchvatné výpravě v době, kdy babička zemřela. Hrozně nerada ti to říkám, ale to se prostě nestalo.“

„COŽÉ?“ vyprskl Oswin zpod stolu, kde se schovával u Vilminých nohou. Srst se mu zbarvila do křiklavě oranžové. „DYŤ JÁ SEM TAM BYL! Vezmula mě S SEBOU v ňáký TAŠCE z CHLUPŮ! NENI to žádnej vejmysl a NENI to kvůli starý paničce Fany, vy . . . vy . . . TATRMANSKÝ MAMELUCI!“

Následovalo dlouhé ticho.

Pak Vilma řekla: „Díky, Oswine.“ Vyměnili si s koboldem odevzdaný pohled, který vyjadřoval hlavně to, jak málo jí jeho výlev pomohl. Ale přesto bylo hezké mít projednou někoho na své straně.

Máma znechuceně našpulila rty, ale jinak nedala najevo, že Oswina vůbec slyšela. Tak k němu ostatně přistupovala vždy.

V Kamilině případě to však bylo jiné. „Hele, žes o tom přesvědčila tu svoji příšeru, ještě neznamená, že se to vážně stalo,“ odfrkla si pohrdavě. „Většinou se schovává někde v tašce nebo pod postelí. Mohla bys mu namluvit v podstatě cokoli a nejspíš by ti to uvěřil.“

Oswin vystřelil zpod stolu a probodl ji pohledem.
„COŽÉ? Taková LEŽ! Takový nezaslouženíhodný URÁŽKY mýho férovýho koboldího charakteru! Mor na tebe, ty . . . ty zločarodějnice – MOR NA TEBE!“

„Zklidni si tu příšeru!“ vyštěkla Kamila. „Nebo ho pošlu pryč!“

Vilma ucítila, že se jí v žilách začíná vařit pulzující krev, a rychle se postavila. „Ani se ho NEDOTKNEŠ. NENÍ to žádná PŘEDSTAVA a já jsem NEZTRATILA KONTAKT S REALITOU. Oswin tam vážně BYL!“

Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila, což se ani v nejmenším nepodařilo, a znovu se jim to pokusila vysvětlit: „Opravdu se to stalo, jen vy si to zkrátka nepamatujete. Ale to jenom proto, že jste u toho NEBYLY! Protože jste mi nepomohly ANI TENKRÁT!“

I Justýna si odmítavě odfrkla.

Dlouhou dobu nikdo nic neřekl.