LA CARTE ET LE TERRITOIRE

Copyright © Michel Houellebecq et Flammarion, 2010

Translation © Alan Beguivin, 2011, 2019

978-80-207-2268-3

„Lidé už mne mají dost.

Nu, a já mám stejně tak dost jich.“

Karel Orleánský

Jeff Koons právě vstal ze židle a vyhodil ruce před sebe v nadšeném vzmachu. Damien Hirst naproti němu, trochu shrbeně sedící na kanapi z bílé kůže částečně pokrytém hedvábím, jako by se chystal něco namítnout; ve tváři byl ruměný, mrzutý. Oba měli černý oblek (Koons s jemnými proužky), bílou košili a černou kravatu. Mezi muži ležela na konferenčním stolku ošatka nakládaného ovoce, jíž ani jeden nepřikládali pozornost; Hirst pil Budweiser Light.

Za nimi vedlo vysoké okno do krajiny výškových budov tvořících až k obzoru velkolepou změť obřích mnohoúhelníků; noc zářila v naprosto průzračném vzduchu. Mohlo to být v Kataru nebo Dubaji; výzdoba pokoje ve skutečnosti vycházela z jedné reklamní fotografie v luxusní publikaci hotelu Emirates v Abú Dhabí.

Čelo Jeffa Koonse se lehce lesklo; Jed ho vystínoval štětcem a o tři kroky poodstoupil. S Koonsem byl prostě problém. To Hirsta v zásadě nebylo těžké vystihnout: dal se udělat brutální, cynický ve stylu „seru na vás ze svý hory prachů“; dal se také udělat jako umělec-rebel (i když přece jen bohatý), jenž pokračuje v trýznivé práci se smrtí; ostatně jeho tvář obsahovala cosi krevnatého a těžkého, typicky anglického, čím se podobal řadovému fanouškovi Arsenalu. Zkrátka tu byly různé aspekty, které se daly kombinovat v koherentní, reprezentativní portrét typického britského umělce své generace. Zatímco Koons, ten v sobě jako by nosil cosi dvojakého, jakýsi nepřekonatelný rozpor mezi běžnou vychytralostí technického obchodníka a vytržením askety. Už tři týdny Jed opravoval Koonsův výraz, s nímž vstal ze židle a vyhodil ruce před sebe v nadšeném vzmachu, jako by chtěl Hirsta přesvědčit; bylo to těžké stejně jako namalovat mormonského pornografa.

Měl fotky, na nichž byl Koons sám, nebo s Romanem Abramovičem, Madonnou, Barackem Obamou, Bonem, Warrenem Buffettem, Billem Gatesem… Žádná nedokázala vyjádřit nic z Koonsovy osobnosti, aniž by pominula výraz prodejce kabrioletů Chevrolet, který nastavoval světu. Bylo to k vzteku, fotografové vůbec Jeda štvali už dlouho, obzvláště velcí fotografové, kteří si namýšleli, že ve svých snímcích odhalují o svých modelech pravdu; přitom neodhalovali vůbec nic, jenom si před vás stoupli a mačkali nazdařbůh spoušť přístroje, kvokali a pořídili stovky snímků, z nichž potom vybrali ty nejméně špatné. Tak bez výjimky postupovali všichni ti velcí fotografové, Jed jich pár znal osobně a cítil k nim jen pohrdání, považoval je do jednoho za zhruba stejně tak kreativní jako fotoautomat na nádraží.

V kuchyni kousek za ním několikrát krátce škytnul bojler. Ztuhnul jako opařený. Bylo již 15. prosince.

Stejně jeho bojler zaškytal i o rok dřív, zhruba ve stejný den, načež se úplně zastavil. Během několika hodin teplota v ateliéru spadla na 3 °C. Na chvíli dokázal usnout, či spíše si zdřímnout v několika krátkých intervalech. Kolem šesté hodiny ranní použil poslední litry nádrže s teplou vodou na skromnou toaletu a připravil si kávu v očekávání zaměstnance Instalatérství od A do Z – slíbili, že někoho pošlou hned brzy ráno.

Na svých internetových stránkách si Instalatérství od A do Z vytyčilo za cíl „posunout instalatérství do třetího tisíciletí“; mohli by začít dodržováním termínů, zamrmlal si Jed pro sebe kolem jedenácté a znova obrazil ateliér, aniž se dokázal zahřát. Pracoval právě na portrétu svého otce, který měl nazvat „Architekt Jean-Pierre Martin opouští vedení své společnosti“; pokles teploty nevyhnutelně zpomalí schnutí poslední vrstvy. Jako každý rok slíbil, že s otcem povečeří na Štědrý den – ten byl za čtrnáct dní, doufal, že obraz do té doby dodělá; nepřijde-li instalatér, hrozilo, že to nestihne. Po pravdě řečeno na tom nezáleželo, neměl v úmyslu obraz otci darovat, jenom mu ho chtěl ukázat; proč tomu najednou přikládal takový význam? Evidentně měl momentálně nervy nadranc, pracoval až příliš, současně začal šest obrazů, už několik měsíců se nezastavil, prostě nerozum.

Kolem třetí odpoledne se rozhodl Instalatérství od A do Z zavolat; měli neustále obsazeno. Dovolal se něco po sedmnácté hodině; zaměstnankyně zákaznického servisu poukázala na výjimečný nárůst práce v souvislosti s příchodem mrazů, ale slíbila mu, že zítra ráno někoho určitě pošlou. Jed zavěsil a objednal si pokoj v hotelu Mercure na bulváru Augusta Blanquiho.

Druhý den čekal znovu, celý den, na příchod Instalatérství od A do Z, ale také Grunt-Instalatérů, kam se dovolal mezitím. Tihle Grunt-Instalatéři slibovali úctu k řemeslné tradici „poctivé instalatéřiny“, ale ani oni nedokázali dodržet smluvený čas.

Na Jedově obrazu stál jeho otec na stupínku mezi padesátkou zaměstnanců své firmy a zvedal sklenku s bolestným úsměvem. Přípitek na rozloučenou probíhal v open spacu jeho architektonického studia, velkém sále s bílými zdmi osvětleném vysokým oknem, kde se střídaly počítače s informatickými návrhy a rýsovací prkna na stojanech s objemovými studiemi probíhajících projektů. Většina přihlížejících se skládala z mladých nerdského vzezření – 3D projektantů. U paty stupínku otce obklopovala trojice čtyřicátníků. V rozestavení, které převzal z jednoho menšího plátna Lorenza Lotta, každý míjel pohledy obou dalších, přičemž se snažil zachytit ten otcův; jak divák brzy pochopil, všichni doufali, že otce vystřídají ve vedení firmy. Otcův pohled, směřující trochu nad přítomné, vyjadřoval touhu naposledy kolem sebe shromáždit svůj tým, rozumnou víru v budoucnost, ale hlavně naprostý smutek. Smutek, že opustí kancelář, kterou založil, které věnoval svá nejlepší léta, smutek z nevyhnutelného: očividně se jednalo o muže na konci cesty.

Během odpoledne se Jed marně pokusil asi desetkrát dovolat k Instalatéříkům, kde pouštěli jako vyčkávací hudbu Skyrock, zatímco Grunt-Instalatéři zvolili Rádio Radost.

Kolem páté odpoledne přesídlil do hotelu Mercure. Nad bulvárem Augusta Blanquiho se stmívalo; v boční aleji si bezdomovci rozdělali oheň.

Následující dny proběhly zhruba stejně, tedy vyťukáváním čísel různých instalatérských firem, téměř okamžitým přesměrováváním na vyčkávací hudbu a čekáním ve stále mrazivější zimě vedle obrazu, který nechtěl schnout.

Řešení se naskytlo ráno 24. prosince v podobě chorvatského řemeslníka, jenž bydlel kousek dál na třídě Stephena Pichona – Jed si náhodou všiml jeho cedule cestou z hotelu Mercure. Měl čas, ano, hned. Byl to malý černovlasý muž, bledý, s ladnými a jemnými rysy a malým knírkem ve stylu Belle Époque; ve skutečnosti se, až na knír, trochu podobal Jedovi.

Po čtvrthodinovém průzkumu vyslovil následující diagnózu: mohl to spravit, ano, jakousi opravu byl schopen provést, cena by neměla přesáhnout padesát eur. Spíš než o dokonalou opravu však půjde o záplatování, které pomůže několik měsíců, v nejlepším případě možná několik let, za něž však odmítal dlouhodobě ručit; obecně řečeno by na budoucnost tohoto bojleru nerad dlouhodobě sázel.

Jed vzdychl; něco takového čekal, přiznal. Moc dobře si vzpomínal na den, kdy se před devíti lety rozhodl byt koupit; vybavil si realitního agenta, zavalitého a spokojeného, jak vychvaluje výjimečnou světelnost, ovšem netajil, že některá místa bude nutné „osvěžit“. Říkal si přitom, že měl být realitním agentem nebo gynekologem.

Zpočátku byl zavalitý realitní agent pouze vřelý, ale jakmile se dozvěděl, že je Jed umělec, upadl do pravého lyrického transu. Poprvé, zvolal, poprvé má tu příležitost prodávat umělci umělecký ateliér! Jed se chvíli obával, že začne horovat za skutečné umělce na úkor snobů a dalších filištínů, kteří hnali ceny vzhůru a znepřístupňovali tak umělecké ateliéry umělcům, jenže jak to teď udělá, nemůže jít přece proti neviditelné ruce trhu, to není jeho úkol, že, ale naštěstí k ničemu takovému nedošlo a zavalitý realitní agent mu aspoň poskytl desetiprocentní slevu, s níž na základě předchozího jednání beztak zřejmě počítal.

Ten „umělecký ateliér“, aby bylo jasno, byla půda s velkoplošným zasklením, byť pěkným, a skromným příslušenstvím, akorát dostačujícím někomu jako Jed, jehož hygienické nároky si víc nežádaly. Zato výhled byl vskutku nádherný: nad Alpským náměstím sahal až k bulváru Vincenta Auriola, nadzemce, a dál až k oněm čtyřhranným pevnostem ze sedmdesátých let, vybudovaným v naprostém rozporu se zbytkem pařížského krajinného rázu, které představovaly to, co Jed na architektonickém poli v Paříži zdaleka preferoval.

Chorvat opravil bojler a shrábnul padesát eur. Jedovi, který to ani nečekal, nic nefakturoval. Sotva se za ním zavřely dveře, zaklepal znovu, rychle a krátce. Jed pootevřel.

„Vlastně, hezké Vánoce, pane,“ řekl muž. „Chtěl jsem vám popřát hezké Vánoce.“

„No vidíte,“ odpověděl Jed v rozpacích. „Vám taky.“

Načež si uvědomil problém s taxíkem. Jak očekával, Naplno ho odmítlo vzít do Raincy, a Speedtax souhlasil maximálně s tím, že ho odveze na nádraží, případně k radnici, ale rozhodně ne k sídlišti Cigales. „Kvůli bezpečnosti, pane…“ špitl zaměstnanec s lehkou výčitkou. „Pokrýváme jen zóny, které jsou zcela bezpečné,“ vysvětlil zase telefonista od Aut Fernarda Garcina uhlazeně zkroušeným tónem. Začínal se cítit provinile, že chce strávit Štědrý večer v tak potrhlé oblasti, jako je sídliště Cigales, a jako každoročně zazlíval otci tvrdohlavost, s níž odmítal opustit měšťáckou vilu obklopenou rozlehlým parkem, kterou pohyby obyvatelstva postupně uvrhly do nitra stále nebezpečnější zóny, odnedávna vlastně naprosto kontrolované pouličními gangy.

Časem se musela zeď kolem pozemku zpevnit, zvýšit o elektrifikovanou mříž a vybavit systémem video-dozoru propojeným s policejní stanicí, aby otec mohl samotářsky bloumat po dvanácti nevytopitelných místnostech, kam nikdo nikdy nechodil s výjimkou Jeda na Štědrý večer. Obchody v sousedství už dávno zmizely a po okolních ulicích se nedalo chodit pěšky – vzácností zde nebyly ani útoky na auta na semaforech. Radnice v Raincy mu přidělila pomoc v domácnosti – hašteřivou, až zlou Senegalku jménem Fatty, která si ho zprotivila hned první dny, odmítala mu převlékat postel častěji než jednou měsíčně a velmi pravděpodobně ho okrádala při nákupech.

Teplota v místnosti nicméně pomalu stoupala. Jed si vyfotil rozdělaný obraz; něco aspoň otci ukáže. Vysvlékl se z kalhot a svetru, usedl do lotosového sedu na lůžko z úzké matrace na zemi a přikryl se dekou. Zvolna zpomaloval dech. Za zavřenými víčky si představil líně se převalující vlny za matného soumraku. Snažil se přivést mysl do zóny klidu; co nejlépe ji naladit na nový Štědrý večer v otcově společnosti.

Duševní příprava přinesla ovoce, a večer představoval neutrální, takřka vstřícný časový úsek; víc už dlouho nečekal.

Druhý den ráno kolem sedmé, předpokládaje, že i gangy trávily šťastné a veselé, se Jed vydal pěšky na nádraží v Raincy, odkud bez problémů dorazil na Východní nádraží.

Celý rok bojler fungoval a od opravy projevoval slabost poprvé. „Architekt Jean-Pierre Martin opouštějící vedení své společnosti“ byl už dávno hotový a uložený ve skladu Jedova galeristy v očekávání samostatné výstavy, jejíž přípravy se táhly. Sám Jean-Pierre Martin – k překvapení svého syna, jenž se s ním v té věci dávno přestal bavit – se mezitím rozhodl opustit vilu v Raincy a přestěhovat se do domova důchodců s pečovatelskou službou v Boulogne. Jejich každoroční setkání tentokrát proběhne v hospodě U táty na Bosquetově třídě. Jed ji vybral v Pariscopu na základě reklamy lákající na tradiční kuchyni postaru a celkově se dalo říct, že sliby splnila. Poloprázdnou místnost pokrývali Ježíšci a jedličky ozdobené girlandami a osazenstvo tvořili především staří, respektive velmi staří lidé, již pečlivě, svědomitě a téměř zuřivě žvýkali pokrmy tradiční kuchyně. Podnik nabízel divočáka, selátko, krůtu a jako dezert pochopitelně cukrářské poleno postaru. Vše potichu roznášeli zdvořilí, nenápadní číšníci; atmosféra působila trochu jako na oddělení těžkých popálenin. Jed si uvědomoval, že zvát otce na takové menu je trochu hloupé. Ten hubený, vážný muž s protáhlým a strohým obličejem nepůsobil, že by kdy vyhledával labužnickou rozkoš, a ve vzácných případech, kdy chtěl, aby s ním Jed zašel na jídlo, protože ho potřeboval vidět blízko pracoviště, vybral sushi restauraci – pokaždé stejnou. Bylo patetické a marné pokoušet se nastolit gastronomickou spřízněnost, která už nepřicházela v úvahu, která zjevně nikdy nepřicházela v úvahu – jeho žena, když byla naživu, nesnášela vaření. Jenže byly Vánoce, tak co? Jeho otec, lhostejný k otázkám zevnějšku, četl stále méně a zdálo se, že se už o nic moc nezajímá. Podle slov ředitelky domova důchodců se „rozumně začlenil“, což pravděpodobně znamenalo, že prakticky už s nikým nemluvil. Momentálně pracně žvýkal svou porci selete zhruba s týmž výrazem, jako by šlo o kus gumy, a nic nenaznačovalo, že by chtěl přerušit mlčení, které se prodlužovalo, takže Jed horečnatě (neměl si k ústřicím dávat Gewurztraminer, pochopil to hned při objednávce, bílé víno mu vždycky mátlo myšlenky) hledal, co by mohlo posloužit za téma k hovoru. Kdyby byl ženatý nebo měl aspoň přítelkyni, prostě nějakou ženu, věci by plynuly podstatně jinak – ženy si v těchhle rodinných záležitostech uměly poradit přece jen lépe než muži, je to tak trochu jejich původní specializace, a i když dosud nemají děti, jsou s nimi děti vždycky na obzoru konverzace aspoň potenciálně přítomné, a starci se o vnoučata zajímají, to je známá věc, spojují si to s přírodními cykly nebo něčím podobným, zkrátka ve své staré hlavě dokážou vyvolat jakousi emoci, syn znamená otcovu smrt, jistě, ale pro dědečka je vnuk jistou obrodou nebo pomstou, a to může bohatě stačit, přinejmenším po dobu jedné štědrovečerní večeře. Jed si občas říkal, že by si měl najmout na tyto vánoční večery holku na escort, vytvořit nějakou minifikci, stačilo by ji dvě hodiny před tím instruovat, otec nebyl příliš zvědavý na detaily ze života druhých, o nic víc než muži obecně.

V románských zemích může lidským samcům středního nebo vysokého věku stačit k hovoru politika; v nižších třídách lze alternovat se sportem. Mezi lidmi silně ovlivněnými anglosaskými hodnotami roli politiky suplují spíše ekonomika a finance; i literatura může poskytnout záchytný bod. V daném případě se Jed i jeho otec doopravdy nezajímali ani o ekonomiku, ani o politiku. Jean-Pierre Martin v podstatě schvaloval způsob, jakým se stát ubíral, a jeho syn na to neměl názor; nebránilo jim to nicméně probrat ministerstvo po ministerstvu a vydržet tak až do příjezdu sýrů.

Při sýrech Jedův otec trochu ožil a položil synovi několik otázek o jeho uměleckých plánech. Tentokrát bohužel hrozilo, že konverzaci pohřbí Jed, neboť jeho poslední obraz, „Damien Hirst a Jeff Koons si dělí umělecký trh“, mu prostě neseděl, přešlapoval před ním na místě, síla, která ho už rok dva vedla, začala ochabovat, mizet, jenže k čemu to vykládat otci, nijak mu v tom nepomůže a mimochodem ani nikdo jiný, po takovém přiznání mohli lidé jen lehce posmutnět, lidské vztahy vážně nejsou mnoho.

„Na jaře bych měl mít samostatnou výstavu,“ oznámil konečně. „Respektive trochu to vázne. Franz, můj galerista, by chtěl do katalogu text nějakého spisovatele. Mluvil o Houellebecqovi.“

„Michelu Houellebecqovi?“

„Znáš ho?“ zeptal se Jed překvapeně. Nikdy by nehádal, že by se otec mohl ještě zajímat o kulturní provoz.

„V domově máme malou knihovnu; četl jsem dva jeho romány. Dobrý autor, řekl bych. Příjemně se to čte a docela trefně popisuje společnost. Odpověděl vám?“

„Ne, ještě ne…“ Jed teď o překot přemýšlel. Jestliže i někdo tak hluboce paralyzovaný zoufalou a smrtelnou rutinou, kdo jako jeho otec již tak dalece postoupil na temné stezce, alejí Stínů smrti, zaznamenal Houellebecqovu existenci, pak ten autor zřejmě musí mít něco do sebe. Načež si uvědomil, že se zapomněl Houellebecqovi připomenout mailem, jak ho o to Franz už několikrát žádal. A přitom to spěchalo. Vzhledem k blížícím se termínům Art Baselu a Frieze Art Fair museli tu výstavu uspořádat v dubnu, nejpozději v květnu, a těžko mohli po Houellebecqovi chtít, aby napsal text do katalogu za čtrnáct dní, šlo přece o známého autora, dokonce světoznámého, jak tvrdil aspoň Franz.

Otcovo vzrušení opadlo a žmoulal svůj saint-nectare s týmž nadšením jako předtím sele. Nepochybně za to může soucit, že u starých lidí předpokládáme zvlášť výraznou žravost, neboť chceme sami sebe přesvědčit, že jim zůstalo aspoň to, zatímco ve většině případů chuťové radosti nezvratně hasnou tak jako vše ostatní. Zbývají poruchy zažívání a rakovina prostaty.

Několik metrů nalevo od nich tři osmdesátnice jako by rozjímaly nad ovocnými saláty – možná na počest nebožtíků manželů. Jedna se natáhla pro svůj pohár šampaňského, když tu jí ruka klesla na stůl; hruď jí stoupala námahou. Po několika vteřinách pokus zopakovala, ruka se jí příšerně třásla, tvář se jí vraštila soustředěním. Jed se ovládl, aby nezasáhl, rozhodně nebyl v pozici, že by si to měl dovolit. Ani číšník, který pár metrů opodál starostlivě pozoroval scénu, nebyl v takové pozici; ta žena byla nyní v přímém kontaktu s Bohem. Pravděpodobně měla blíž k devadesátce než k osmdesáti.

Aby vše proběhlo, jak má být, přišly na řadu dezerty. Jedův otec se rezignovaně pustil do tradičního cukrářského polena. Mnoho času jim už teď nezbývalo. Čas mezi nimi plynul zvláštně: přestože nic neříkali a ticho, které se nyní nadobro rozprostřelo kolem stolu, mělo normálně vyvolat pocit naprosté tíže, vteřiny a dokonce minuty jako by prchaly drtivou rychlostí. O půl hodiny později, aniž mezitím na něco doopravdy pomyslel, už Jed otce doprovázel na stanoviště taxíků. Bylo teprve deset večer, ale Jed věděl, že ostatní nájemníci domova důchodců považovali i tak jeho otce za privilegovaného; proto, že se ho někdo na pár vánočních hodin ujal. „Máte správného syna…“ řekli mu už několikrát. Po nástupu do domova důchodců s pečovatelskou službou se bývalý senior – jenž se zde stává nadobro a nezvratně starým – dostává do pozice dětského chovance. Čas od času má návštěvy; tehdy plesá štěstím, objevuje svět, jí sušenky Pepito a setkává se s klaunem Ronaldem McDonaldem. Ovšem nejčastěji žádné nemá: smutně pak bloumá mezi házenkářskými brankami po betonové podlaze opuštěného penzionátu. Čeká na vysvobození, na rozlet.

Když se Jed vrátil do ateliéru, zjistil, že bojler stále běží, teplota dosáhla normálu a dokonce tepla. Částečně se svlékl a natáhl se na matraci, kde s naprosto vyprázdněným mozkem okamžitě usnul.

Vzbudil se naráz uprostřed noci, když na budíku stálo 4.43. V místnosti bylo horko, téměř k zalknutí. Vzbudil ho hluk bojleru, ne však obvyklý škytot, nýbrž táhlé, hluboké, takřka infrazvukové vrčení. Prudce otevřel okno v kuchyni, jehož tabulky pokryla jinovatka. Do místnosti vtrhnul ledový vzduch. O šest pater níže proniklo nocí zvířecí zachrochtání. Rychle zavřel. Na dvůr se s největší pravděpodobností dostali bezdomovci; ráno si užijí zbytků štědrovečerních večeří nahromaděných v popelnicích. Žádný z nájemníků si netroufal zavolat policii, aby je vyhnala – ne o Vánocích. Obvykle se o to nakonec postarala nájemnice z prvního patra – šedesátnice s vlasy obarvenými henou, která nosila pestrobarevné svetry z patchworku, podle Jedova domnění psychoanalytička v důchodu. Poslední dobou ji však neviděl, pravděpodobně odjela na prázdniny – pokud ovšem náhle nezemřela. Bezdomovci zůstanou několik dní, odér jejich výkalů se rozlehne po dvoře, nepůjde otvírat okna. K nájemníkům se chovali slušně, až přeuctivě, ovšem bitky mezi nimi byly drsné a obvykle končily tak, že nocí projel řev, někdo zavolal záchranku a v kaluži krve našli někoho s utrženým uchem.

Jed přistoupil k přístroji, který ztichl, opatrně nadzdvihl poklop vedoucí k ovládání; zařízení okamžitě krátce zavrčelo, jako by se cítilo ohrožené vetřelcem. Rychlé blikání žluté kontrolky si neuměl vyložit. Pomaloučku, milimetr po milimetru, otočil běžcem intenzity doleva. Když to špatně dopadne, pořád má číslo na Chorvata; dělal však ještě? Jak se Jedovi bez okolků svěřil, „neměl v úmyslu shnít jako instalatér“. Jeho ambicí, jakmile „vydělá euráče“, bylo vrátit se domů do Chorvatska, konkrétně na ostrov Hvar, kde si otevře půjčovnu vodních skútrů. Na okraj budiž řečeno, že jeden z posledních projektů, na kterém pracoval Jedův otec, než odešel do důchodu, se týkal výběrového řízení na výstavbu luxusní mariny ve Starem Gradu na ostrově Hvar, který se stával vskutku luxusní destinací, loni tam bylo možné potkat Seana Penna a Angelinu Jolie, a Jed cítil nejasné lidské zklamání při pomyšlení, že ten muž pověsí instalatéřinu, ušlechtilé řemeslo, na hřebík, aby dodával hlučné a stupidní stroje poseroutkům z ulice de la Faisanderie, kteří nevědí, co s prachy.

„Co tu na vás čeká?“ ptaly se internetové stránky ostrova Hvar. Odpověď zněla: „Návštěvník, jenž by chtěl blíž přírodě, díky jedinečné harmonii levandulových plání, starých olivovníků a vinohradů, která zde panuje, raději nejdříve navštíví místo nejluxusnější restaurace malou hvarskou konobu (hospůdku), ochutná opravdové obyčejné víno místo šampaňského, zazpívá si starou lidovou ostrovní píseň a zapomene na každodenní rutinu.“ Nejspíš právě to zlákalo Seana Penna, a Jed si představil babí léto, dosud mírný říjen, a bývalého instalatéra, jak poklidně sedí před rizotem z mořských plodů – takové rozhodnutí se dalo samozřejmě pochopit, ba omluvit.

Trochu nevolky přistoupil k „Damienu Hirstovi a Jeffu Koonsovi dělícím si umělecký trh“ na stojanu uprostřed ateliéru a nespokojenost se mu vrátila, ještě hořčí než předtím. Uvědomil si, že má hlad, což nebylo normální, s otcem přece snědli kompletní štědrovečerní menu – předkrm, sýry i dezert, nic nechybělo, přesto měl hlad a bylo mu horko, těžce dýchal. Vrátil se do kuchyně, otevřel konzervu cannelloni s rajskou omáčkou a jeden po druhém spořádal s nevlídným pohledem na nepovedený obraz. Koons byl prostě těžkopádný, nebyl dost uvolněný – možná mu měl namalovat křídla jako bohu Merkurovi, pomyslel si pitomě; v tom proužkovaném obleku a úsměvem obchoďáka tady trochu připomínal Silvia Berlusconiho.

V žebříčku ArtPrice největších uměleckých boháčů byl Koons světová dvojka; už před několika lety mu primát sebral o deset let mladší Hirst. To Jed před deseti lety dosáhl pětistého osmdesátého třetího místa – avšak sedmnáctého mezi Francouzi. Posléze „se propadl na chvost pořadí“, jak říkají komentátoři Tour de France, až z něj vypadl úplně. Dojedl konzervu cannelloni, objevil zbytek koňaku. Rozsvítil halogenovou rampu na maximum a namířil ji doprostřed plátna. Když se tak díval zblízka, ani noc se mu nepovedla: postrádala onu nádheru, tajemství, které si spojujeme s nocemi Arabského poloostrova; měl použít coelinovou modř, ne ultramarín. Tenhle obraz vážně podělal. Popadl paletový nůž, propíchl Damienu Hirstovi oko, namáhavě otvor rozšířil – šlo o velmi odolné plátno z hustých lněných vláken. Jednou rukou mazlavé plátno čapnul a naráz ho celé roztrhl, přičemž vrazil do stojanu, který se převrátil na zem. Trochu se uklidnil, zadíval se na ruce lepkavé od barvy, dorazil láhev koňaku a snožmo skočil na obraz, dupal po něm a smýkal jím o podlahu, která začala klouzat. Nakonec ztratil rovnováhu a spadnul, rám stojanu ho trefil do týla tak prudce, že si ublinkl, ale hned se cítil lépe, chladný noční vzduch mu volně ovíval tvář, a šťastně zavřel oči; nepochybně právě uzavřel jeden cyklus.

PRVNÍ ČÁST

1

Na to, kdy začal kreslit, si už Jed nevzpomínal. Všechny děti přece více či méně kreslí, ale žádné dítě neznal, tak si nebyl jistý. Jedinou jeho jistotou v tuto chvíli bylo, že jako první kreslil květiny – pastelkami do malých sešitků.

Většinou o středách odpoledne a někdy o nedělích sám v prosluněné zahradě zažíval chvilkové extáze, zatímco jeho chůva telefonovala momentálnímu příteli. Vanesse bylo osmnáct, studovala prvním rokem ekonomii na univerzitě Saint-Denis/Villetaneuse a po dlouhou dobu byla jediným svědkem jeho uměleckých pokusů. Jeho obrázky se jí líbily, říkala mu to a myslela to upřímně, ale občas na něj koukala trochu s rozpaky. Malí kluci kreslí krvelačné příšery, nacistické symboly a stíhačky (ti nejpokročilejší pak pičky a penisy), ale květiny jen málokdy.

Jed ani Vanessa to tehdy netušili, ale květiny nejsou ničím jiným než pohlavními orgány, pestrými vaginami zdobícími zemský povrch, vydanými chlípnosti hmyzu. Hmyz i muži, a další zvířata, jako by šli za určitým cílem, pohybují se rychle a orientovaně, zatímco květiny zůstávají ve světle, oslnivě a na místě. Krása květin je smutná, neboť jsou křehké a odsouzené k smrti, samozřejmě jako všechno na Zemi, ony však obzvlášť, a jako u zvířat jsou jejich ostatky jen pitvornou parodií na předchozí život, a jako u zvířat jejich ostatky páchnou – to vše pochopíme, když aspoň jednou zažijeme střídání ročních období, kdy hnijí květiny. Jed to poznal už v pěti letech či možná dřív, neboť v parku kolem domu v Raincy byla květin i stromů spousta, a větve stromů pohupované větrem byly možná to první, co kromě mraků a nebe vnímal, když ho jistá dospělá žena, zřejmě jeho matka, vozila v kočárku. Vůle k životu se u živočichů projevuje rychlými změnami – zvlhčením pohlavního otvoru, ztuhnutím pyje a následně vypuštěním semenné kapaliny –, to však zjistil až později na jednom balkonu v Port Grimaud s pomocí Marthy Tailleferové. U květin se vůle k životu projevuje vznikem oslnivě barevných skvrn, které přerušují zelenavou banálnost přírodního prostředí i obvykle průhlednou banálnost prostředí městského, aspoň tedy v obcích, kde mají květiny.

Večer se Jedův otec vracel domů, jmenoval se „Jean-Pierre“, přátelé mu tak říkali. Jed mu říkal „tati“. Byl dobrý otec, vnímali ho tak přátelé i podřízení; vdovec musí mít hodně odvahy, aby sám vychoval dítě. Jean-Pierre byl dobrý otec první léta, potom už tak dobrý nebyl, stále více platil chůvám a často večeříval ve městě (obvykle s klienty, občas s podřízenými, s přáteli stále vzácněji, neboť čas přátelství pro něj končil, nevěřil už doopravdy, že lze mít přátele, že přátelský vztah může mít v lidském životě nějakou váhu nebo lidský život nějak změnit), vracel se pozdě a nesnažil se dokonce ani spát s chůvou, ačkoliv se o to muži obvykle pokouší; poslouchal, co přes den dělali, usmíval se na syna, zaplatil požadovanou odměnu. Byl hlavou rozpadlé rodiny a vůbec nezamýšlel dávat ji zase dohromady. Vydělával hodně peněz: jako generální ředitel stavbařské firmy se specializoval na dodávku přímořských letovisek na klíč; měl zákazníky v Portugalsku, na Maledivách, v Dominikánské republice.

Jed si z té doby uchoval sešity, které obsahovaly veškeré jeho tehdejší kresby a všechny se mile, v poklidu kazily (papír nebyl kvalitní, pastelky také ne), mohly vydržet ještě nanejvýš dvě stě, tři sta let, předměty a bytosti mají určitou životnost.

Pravděpodobně z prvních let Jedova dospívání pocházel obraz kvašem „Senoseč v Německu“ (s poněkud tajemným názvem, neboť Jed Německo neznal a „senoseči“ nikdy nepřihlížel a tím spíš se jí neúčastnil). Přestože světlo očividně evokovalo pokročilé léto, scénu uzavíraly zasněžené hory; venkované, kteří nakládali seno vidlemi, a osli zapřažení do kár vznikli v ploškách jasných barev; bylo to krásné jako Cézanne nebo cokoliv. Otázka krásy je v malířství podružná, u velkých malířů minulosti se mělo za to, že malují krásně, jakmile vytvářeli ucelený a zároveň inovativní pohled na svět; jinými slovy když malovali pořád stejně, používali stále stejné metody, tytéž operační postupy, aby proměnili objekty světa na objekty malby; a tento způsob, který jim byl vlastní, nesměl předtím nikdo použít. Ještě více byli ceněni jako malíři, když jejich pohled na svět vypadal úplně, čili působil tak, že ho lze aplikovat na všechny existující nebo představitelné předměty i situace. Takové bylo aspoň klasické pojetí malířství, s nímž se Jed seznámil na střední škole a které se zakládalo na konceptu figurace – figurace, k níž se měl Jed trochu nečekaněji vrátit a která mu – ještě nečekaněji – měla nakonec zajistit bohatství a slávu.

Svůj život (nebo alespoň profesní život, který se poměrně rychle slil s celým jeho životem) Jed zasvětil umění, zobrazování světa, v němž ovšem nemuseli žít lidé. Mohl ho proto zobrazovat kriticky – i když jen do určité míry, neboť umění obecně jakož i celá společnost tíhly v oněch letech Jedova mládí k nadšenému, častěji ironickému přijetí světa. Jeho otec takovou volnost vůbec neměl, musel vytvářet zcela neironickým způsobem obyvatelné konfigurace, kde měli lidé žít a mít možnost – tedy aspoň během dovolené – se bavit. Za vážné nefunkčnosti automatů na bydlení nesl zodpovědnost – například za zaseklý výtah nebo ucpaný záchod. Nenesl ji jen tehdy, pokud rezidenci obsadily brutální, násilné hordy nekontrolované policií a místními úřady; omezenou zodpovědnost nesl v případě zemětřesení.

Otec jeho otce byl fotograf, jehož vlastní původ se ztrácel v jakési nepříliš vábné sociologické tůni, už věčnost nehybné, tvořené hlavně rolníky a chudými vesničany. Co mohlo tohoto muže z nuzných poměrů přivést k tomu, aby se zajímal o rodící se fotografické techniky? Jed netušil, a jeho otec o nic víc; stal se ovšem zakladatelem dlouhé linie, která opustila pouhou a prostou společenskou reprodukci téhož. Vydělával si na živobytí fotografováním, většinou svateb, občas prvních přijímání nebo oslav konce školního roku na vesnických školách. Protože žil odjakživa v opuštěném a zastrčeném kraji Creuse, neměl prakticky příležitost fotit kolaudace budov ani politické návštěvy národního významu. Byl průměrným řemeslníkem, který mnoho nevydělal, a když jeho syn dosáhl povolání architekta, znamenalo to samo o sobě významný společenský vzestup – nemluvě o jeho pozdějších podnikatelských úspěších.

V době, kdy nastupoval na pařížskou akademii výtvarných umění, vyměnil Jed kresbu za fotografii. Dva roky před tím objevil na dědečkově půdě velkoformátovou kameru Linhof Master Technika Classic – děd ji nepoužíval už od doby, co odešel do důchodu, přestože byla naprosto funkční. Ten předpotopní, těžký, podivný předmět, vykazující ale mimořádné výrobní vlastnosti, ho fascinoval. Po určitém tápání se naučil pracovat s náklonem, posunem, Scheimpflugovou podmínkou, aby se posléze zaměřil na to, co ho mělo zaměstnávat téměř celá studia umění: systematické fotografování tovaru. Pracoval ve svém pokoji, obvykle za přírodního osvětlení. Závěsné pořadače, ruční zbraně, náplně do tiskáren, vidličky: nic neuniklo jeho encyklopedické ambici vytvořit úplný katalog lidských výrobků průmyslové éry.

Přestože si tímto grandiózním a maniakálním, vlastně poněkud šíleným projektem vysloužil respekt pedagogů, nikterak mu nepomohl v začleňování do některé ze skupin, které kolem něj vznikaly na základě společného estetického záměru, ani prozaičtěji ve vstupu na umělecký trh. Navázal nicméně několik přátelství, i když nikterak živých, nedomýšleje, jak budou prchavá. Navázal také pár milostných vztahů, z nichž rovněž ani jeden neměl vydržet. Druhý den po získání diplomu mu došlo, že napříště bude dost sám. Výsledkem jeho předchozí šestileté práce bylo něco přes jedenáct tisíc fotek. Ve formátu TIFF zálohovaném v JPEG s nižším rozlišením se pohodlně vešly na pevný disk o velikosti 640 gigabytů značky Western Digital, vážící něco přes 200 gramů. Opatrně uklidil fotokameru, objektivy (jeden Rodenstock Apo-Sironar 100/5,6, druhý Fujinon 180/5,6) a prošel si zbývající majetek: vlastnil notebook, iPod, několik svršků, pár knih. Nic moc, ve skutečnosti to snadno pojmou dva kufry. Nad Paříží se udělalo hezky. V pokoji, kde žil, nebyl nešťastný ani nijak zvlášť šťastný. Nájem mu končil za týden. Váhal, zda jít ven, projít se naposledy po čtvrti, podél kanálu Arsenal – načež zavolal otci, aby mu pomohl se stěhováním.

Jejich soužití v domě v Raincy poprvé po dlouhé době, vlastně poprvé od Jedova dětství kromě několika školních prázdnin, se rychle ukázalo jako nekonfliktní a prázdné. Otec ještě hodně pracoval, zdaleka tehdy nepouštěl otěže své firmy, málokdy se vracel před jednadvacátou, někdy ani před dvaadvacátou hodinou; svalil se před televizí, zatímco Jed ohříval jeden z polotovarů, jimiž o několik týdnů dříve naplnil kufr mercedesu u Carrefouru v Aulnay-sous-Bois; snažil se je střídat, dosáhnout určité stravovací vyváženosti, kupoval i sýry a ovoce. Jeho otec stejně nevěnoval jídlu velkou pozornost; mdle přepínal programy, až nakonec skončil u ekonomické debaty, která zrovna běžela na LCI. Chodil spát skoro hned po večeři; ráno byl pryč, ještě než Jed stačil vůbec vstát. Dny byly krásné a neměnně teplé. Jed se procházel v parku mezi stromy, usedal pod velkou lípu v ruce s filozofickou knihou, kterou většinou neotevřel. Vracely se mu nečetné vzpomínky z dětství; pak se vracíval na záznam aktuální etapy Tour de France. Měl rád ty nudné záběry z vrtulníku, sledující peloton, jak pomalu postupuje francouzským venkovem.

Anne, Jedova matka, pocházela z maloměšťácké židovské rodiny – její otec byl místním zlatníkem. V pětadvaceti si vzala Jeana-Pierra Martina, mladého architekta. Brali se z lásky a po několika letech povila syna, jehož nazvali Jed na počest jejího strýce, kterého milovala. Pak, několik dní před synovými sedmými narozeninami, spáchala sebevraždu – Jed se to dozvěděl až o mnoho let později díky indiskreci babičky z otcovy strany. Bylo jí tehdy čtyřicet – jejímu manželovi čtyřicet sedm.

Jed si na matku skoro nepamatoval a její čin nebyl téma, které by mohl během onoho pobytu v domě v Raincy nastolit, věděl, že musí počkat, až o něm otec promluví sám – přičemž věděl, že k tomu zřejmě nikdy nedojde, že se tomuto tématu bude vyhýbat až do poslední chvíle tak jako všem ostatním.

V jednom bodě si nicméně museli udělat jasno, a postaral se o to otec jednoho nedělního odpoledne, když spolu zhlédli krátkou etapu – časovku v Bordeaux –, která celkovým pořadím zásadně nezamíchala. Byli v knihovně – zdaleka nejkrásnější místnosti v domě, s podlahou z dubových parket, v níž díky vitrážovým oknům vládlo lehké šero, vybavené anglickým nábytkem; police kolem dokola čítaly téměř šest tisíc svazků, zejména vědecké traktáty z devatenáctého století. Jean-Pierre Martin dům koupil velmi výhodně před čtyřiceti lety od majitele, který nutně potřeboval hotovost, čtvrť byla tehdy bezpečná, šlo o elegantní vilovou oblast a on plánoval šťastný rodinný život, dům mu každopádně umožňoval ubytovat početnou rodinu a přijímat časté návštěvy, nic z toho se však nakonec nestalo.

Ve chvíli, kdy se obraz vrátil na usměvavou a předvídatelnou tvář Michela Druckera, vypnul zvuk a obrátil se k synovi. „Plánuješ pokračovat v umělecké kariéře?“ zeptal se ho; Jed odpověděl, že ano. „A na živobytí si zatím nevyděláš?“ Odpověděl nejednoznačně. K jeho vlastnímu překvapení ho během loňska kontaktovaly dvě fotografické agentury. Mezi zakázky první, specializované na fotografii předmětů, patřily katalogy obchodních domů CAMIF nebo La Redoute, občas také prodávala své snímky reklamním agenturám. Druhá se zaměřovala na gastronomickou fotografii; jejích služeb využívaly časopisy jako Náš čas nebo Moderní žena. Tyto obory nebyly příliš prestižní ani příliš lukrativní: vyfotit horské kolo nebo zapékané brambory se savojským sýrem vynášelo mnohem méně než stejná, srovnatelná fotografie Kate Mossové nebo George Clooneyho; avšak poptávka byla pravidelná, trvalá a mohla zaručit slušný výdělek. Čili kdyby si chtěl dát práci, Jed by úplně bez prostředků nebyl; a kromě toho považoval za vhodné udržet si určitou řemeslnou praxi, omezenou na čistou fotografii. Spokojoval se tedy s dodáváním dokonale rozlišených a exponovaných listů, které agentura skenovala a měnila podle libosti; nechtěl se pouštět do úprav obrázků, které zjevně podléhaly různým komerčním nebo reklamním imperativům, a raději vytvářel technicky perfektní, ale neutrální snímky.

„Jsem rád, že jsi nezávislý,“ odpověděl otec. „Poznal jsem v životě řadu lidí, kteří se chtěli stát umělci, a podporovali je rodiče; ani jeden neprorazil. Je to zvláštní, zdálo by se, že potřeba se vyjádřit, zanechat na světě stopu, je mocná; a přitom to obvykle nestačí. To, co funguje nejlíp, co nejsilněji lidi nutí, aby se překonávali, je pořád ještě prostá a jasná potřeba peněz.“

„I tak ti pomůžu koupit v Paříži byt,“ pokračoval. „Budeš se muset stýkat s lidmi, navazovat kontakty. A navíc se dá říct, že je to investice, trh je teď spíš v recesi.“

Na obrazovce se nyní předváděl komik, kterého Jed už už poznal. Následoval široký záběr na blaženého a rozesmátého Michela Druckera. Jeda náhle napadlo, že jeho otec možná chce být prostě sám; vzájemný kontakt se jim nikdy nepodařilo doopravdy obnovit.

Dva týdny nato Jed koupil byt, který dosud obýval na bulváru de l’Hôpital v severní části 13. obvodu. Většina okolních ulic se jmenovala podle malířů – Rubensova, Watteauova, Veroneseho, Phillippa de Champaigne –, což šlo v krajním případě považovat za jakousi předzvěst. Prozaičtější ovšem bylo, že se nacházel nedaleko nových galerií, jež vyrostly kolem Mitterrandovy knihovny. Prakticky nevyjednával, ale přece jen se seznámil s kontextem: všude ve Francii se ceny hroutily, zejména v městských částech, a přesto spousta nemovitostí zůstávala prázdná a nenacházela kupce.

2

Matku si Jed téměř nevybavoval; pochopitelně ale viděl fotky. Byla to hezká žena s bledou pletí, dlouhými černými vlasy, na některých snímcích mohla působit doopravdy krásně; podobala se trochu portrétu Agáty von Astighwelt v dijonském muzeu. Na těch fotografiích se málokdy smála, a i tehdy jako by její úsměv skrýval úzkost. Úsudek samozřejmě ovlivňovala myšlenka na její sebevraždu; ale i když se od ní člověk pokusil odhlédnout, bylo v ní cosi neskutečného nebo alespoň nadčasového; snadno si ji mohl představit na středověkém nebo starorenesančním obraze; kromě toho nešlo uvěřit, že dospívala v šedesátých letech, vlastnila tranzistor nebo chodila na rockové koncerty.

První roky po její smrti se Jedův otec snažil sledovat synovy školní povinnosti, plánoval víkendové aktivity, bral ho do McDonaldu nebo do muzeí. Posléze se téměř nevyhnutelně činnost jeho firmy rozrostla; první smlouva, kterou uzavřela v oblasti přímořských letovisek na klíč, zaznamenala oslnivý úspěch. Nejenže dodrželi lhůty a počáteční rozpočet – což už samo o sobě bylo relativně vzácné –, ale realizace si získala jednomyslné sympatie díky své vyváženosti a respektu k prostředí – v regionálním tisku i celonárodních časopisech o architektuře se jí dostalo oslavných článků a jako třešničky na dortu i celé stránky v rubrice „Styl“ deníku Libération. V Port-Ambarès se, psal autor, dokázal přiblížit „esenci středomořského bydlení“. Osobně se domníval, že jenom seskupil různě veliké, jednotně matně bílé kvádry, přímo vycházející z tradičních marockých staveb, a oddělil je záhony oleandrů. Nicméně po tomto prvním úspěchu se objednávky začaly hrnout a musel stále častěji jezdit do ciziny. Když Jed nastupoval do sekundy, rozhodl se ho zapsat na internát.

Vybral kolej v Rumilly v departementu Oise ve správě jezuitů. Šlo o soukromou instituci, která však nebyla vyhrazená elitě a školné zůstávalo rozumné, výuka nebyla dvojjazyčná, sportovní vybavení nikterak přehnané. Příbuzní chovanců nepatřili k ultraboháčům, ale spíše ke konzervativní veřejnosti, k bývalému měšťanstvu (řada rodičů byli vojáci nebo diplomaté), nicméně žádní katoličtí fundamentalisté to nebyli – děti se sem většinou dostávaly následkem špatně vyřešeného rozvodu.

Budovy, strohé a spíše škaredé, skýtaly rozumný komfort – po dvoulůžkovém pokoji pro nejmenší měli po nástupu do kvinty žáci nárok na samostatný pokoj. Silný bod zařízení, hlavní trumf jeho argumentace, spočíval v pedagogické podpoře, kterou poskytovalo všem žákům – a míra úspěšnosti u maturit se vskutku od založení vždy pohybovala kolem 95 %.

Mezi těmito zdmi a na dlouhých procházkách v temných smrkových alejích měl Jed strávit učenlivá a smutná léta dospívání. Nestěžoval si na osud a nepředstavoval si žádný jiný. Hádky mezi žáky bývaly prudké, šikana, která v jejich vztazích nechyběla, občas násilná a krutá, a Jed, od přírody jemný a drobný, by se při nich jistě neubránil; rozkřiklo se však, že je sirotek, a toto utrpení, které neznali, jeho spolužáky odstrašovalo; kolem něj tak vznikla jakási bázlivá aureola respektu. Neměl blízkého přítele a přátelství druhých nevyhledával. Zato trávil celá odpoledne v knihovně, a do osmnácti, kdy odmaturoval, získal rozsáhlé znalosti literárního dědictví lidstva, u mladých jeho generace neobvyklé. Přečetl Platóna, Aischyla a Sofokla; přečetl Racina, Molièra a Huga; znal Balzaka, Dickense, Flauberta, německé romantiky, ruské romanopisce. Ještě překvapivější bylo, že znal základní dogmata katolické víry, jejíž vliv na západní kulturu byl tak mocný – zatímco jeho současníci toho obvykle věděli o Ježíšově životě ještě trochu míň než o Spider-Manovi.