OLGA

Copyright © 2018 by Diogenes Verlag AG Zürich

All rights reserved

Translation © Jana Zoubková, 2019

ISBN 978-80-207-2266-9

První díl

1

„Nejsou s ní vůbec starosti, nejradši jen stojí a dívá se.“ Sousedka, u které matka dceru nechala, tomu nejdřív nechtěla věřit. Ale bylo to tak. Holčičce byl rok, stála v kuchyni a prohlížela si jedno po druhém, stůl se čtyřmi židlemi, kredenc, sporák s pánvemi a sběračkami, dřez, který je zároveň umyvadlem, zrcadlo nad ním, okno, závěsy a nakonec lampu visící ze stropu. Potom popošla pár kroků, zastavila se v otevřených dveřích do ložnice a taky tady si všechno prohlédla, postel, noční stolek, skříň, prádelník, okno a závěsy a nakonec zase lampu. Dívala se se zájmem, ačkoliv byl sousedčin byt stejný jako byt jejích rodičů a téměř stejně zařízený. Když sousedka usoudila, že si malé mlčící děvčátko už prohlédlo všechno, co bylo v dvoupokojovém bytě k vidění – záchod byl na schodišti –, pomohla mu na židli u okna.

Byla to chudá čtvrť, za každým vysokým domem stál v těsném dvoře další dům. V úzké ulici bylo z tolika domů plno lidí, tramvaj, káry, z nichž se prodávaly brambory, zelenina a ovoce, muži a ženy prodávali z pultíků na břiše různé tretky, cigarety a zápalky, kluci prodávali noviny, ženy prodávaly sebe. Na rozích ulice postávali muži a čekali na příležitost, jakoukoliv příležitost. Každých deset minut přejel po kolejích vagón tažený párem koní a holčička tleskala.

A holčička chtěla stát a dívat se, i když povyrostla. Ne že by jí chůze dělala potíže, chodila obratně a jistě. Ale chtě la pozorovat a pochopit, co se kolem ní děje. Rodiče spolu téměř neprohodili slovo, i na ni sotva promluvili. Děvčátko pochytilo slova a pojmy od sousedky. Sousedka mluvila ráda a hodně, nemohla už pracovat, protože ošklivě upadla, a tak často zaskakovala za matku. Když šla s holčičkou ven, chodila pomalu a musela se pořád zastavovat. Ale mluvila o všem, co bylo kolem k vidění, vysvětlovala a posuzovala a poučovala a holčička se jejího povídání nemohla nabažit a pomalá chůze a časté zastavování jí vyhovovaly.

Sousedka se domnívala, že by si holčička měla víc hrát s ostatními dětmi. Ale v tmavých dvorech a na chodbách domů to bylo drsné, kdo se chtěl prosadit, musel bojovat, kdo nebojoval, toho ostatní týrali. Hry dětí byly spíš přípravou na boj o přežití než zábava. Holčičce se takové hry nelíbily.

Naučila se číst a psát, ještě než šla do školy. Sousedka ji to nejdřív nechtěla učit, aby se pak ve škole nenudila. Ale nakonec ji to přece jen naučila a holčička četla všechno, co u ní našla, Pohádky bratří Grimmů, 150 morálních příběhů Franze Hoffmanna, Osudy panenky Wunderhold a Rozcuchance Petra. Dlouho četla vestoje a přitom se opírala o prádelník nebo okenní parapet.

Ve škole by se holčička nudila, i kdyby ještě neuměla číst a psát. Učitel vtloukal čtyřiceti žákyním do hlavy písmeno po písmeni holí a předříkávání a opakování, předepisování a opisování bylo nudné. Ale holčička se dychtivě učila počítat, aby mohla při nakupování kontrolovat kupce, ráda zpívala a při vlastivědné výuce chodil učitel se třídou na výlety a holčička poznávala Vratislav, město i okolí.

2

Poznala, že vyrůstá v chudobě. Že je škola, novostavba z červených cihel se žlutými pískovcovými římsami a pilastry, hezčí než ostatní domy ve čtvrti, ještě neznamenalo, že ostatní domy jsou mizerné. Škola je přece škola. Ale když uviděla výstavné domy v širokých ulicích, vily obklopené zahradami, nádherné budovy, velkorysá náměstí a veřejná prostranství. Na nábřežích a na mostech dýchala svobodněji, pochopila, že v její čtvrti žijí chudí a že je jedna z nich.

Otec byl přístavní dělník, a když v přístavu nebyla práce, sedával doma. Matka byla pradlena, u lepších lidí si vyzvedávala prádlo na praní, svázané v uzlu ho na hlavě přinesla domů a vyprané, vyžehlené a zabalené do prostěradla ho na hlavě zase odnesla. Práce měla hodně, ale moc nevynášela.

Když se otec při nakládání uhlí několik dní nevyspal a nepřevlékl, onemocněl. Bolesti hlavy, závratě, horečka – matka mu mokrým šátkem chladila čelo a tváře. Když ji vyděsila rudá vyrážka na břiše a ramenech a zašla pro lékaře, motala se v horečce hlava i jí, doktor diagnostikoval skvrnitý tyfus a dal oba převézt do nemocnice. Letmo se rozloučili s dcerou. Holčička už rodiče nikdy neviděla. Aby se nenakazila, nesměla je v nemocnici navštívit. Sousedka si ji vzala k sobě a ujišťovala ji, že se rodiče zase uzdraví, ale po týdnu zemřel otec a po deseti dnech matka. Holčička by ráda zůstala u sousedky a sousedka by si ji ráda nechala u sebe. Ale otcova matka rozhodla, že vezme dítě k sobě do Pomořan.

Už během doby, kdy babička zařizovala pohřeb, vyklízela byt a odhlásila vnučku ze školy, to mezi oběma skřípalo. Babička nesouhlasila se synovým sňatkem. Zakládala si na svém němectví a Olgu Nowakovou, přestože mluvila plynně německy, jako synovu ženu odmítala. Taky nebyla srozuměná s tím, že rodiče pojmenovali dceru po matce. Teď, když měla dítě ve své péči, bude mít děvče místo slovanského jména německé.

Ale Olga si svoje jméno nedala vzít. Když se jí babička snažila vysvětlit nevýhody slovanského jména a výhody německého, Olga na ni nechápavě koukala. Když jí babička dala na vybranou německá jména, která se jí líbila, od Edeltraud až po Hildegard, Olga si odmítla nějaké vybrat. Když babička prohlásila, že už toho má dost a že se bude jmenovat Helga, což zní skoro jako Olga, holčička zkřížila ruce, přestala mluvit a na oslovení Helgo nereagovala. Tak to šlo po celou cestu vlakem z Vratislavi do Pomořan i v prvních dnech po příjezdu. Pak to babička vzdala. Ale Olga pro ni byla od té chvíle vzpurná, nevychovaná a nevděčná holka.

Pro Olgu bylo všechno cizí. Místo velkého města se ocitla v malé vesnici obklopené poli, místo dívčí školy s mnoha třídami teď chodila do školy, kde se chlapci a dívky učili v jedné místnosti, místo temperamentních Slezanů všude klidní Pomořané, místo srdečné sousedky žila s nepřátelskou babičkou, místo volna na čtení musela pracovat na poli a na zahradě. Podvolila se, jak to chudé děti dělají odjakživa. Ale chtěla víc než jiné děti, chtěla se učit, víc vědět, víc znát. Babička neměla ani knihy, ani klavír a Olga nedala učiteli pokoj, dokud jí nepůjčil knihy ze své knihovny, a tak dlouho dotírala na varhaníka, dokud jí nevysvětlil, jak se hraje na varhany a nedovolil jí na nich cvičit. Když se při výuce před konfirmací farář opovržlivě vyjádřil o knize Davida Friedricha Strauße o životě Ježíše Krista, dosáhla toho, že jí knihu půjčil.

Byla osamělá. Na vesnici si děti hrály méně než ve městě, protože musely pracovat. Když na hry došlo, nebyly méně drsné a Olga byla dostatečně obratná, aby se v nich prosadila. Ale doopravdy sem nepatřila. Toužila po takových lidech, kteří sem taky nepatří. A nakonec jednoho našla. I on byl jiný. Od samého začátku.

3

Jen co se dokázal postavit, hned chtěl běhat. Protože se mu nezdálo dost rychlé klást jednu nohu před druhou, zvedl nohu dřív, než druhou stoupl na zem, a spadl. Vstal, udělal krok a další, ale zase se mu to zdálo moc pomalé, tak opět zvedl nohu dřív, než se druhou dotkl země, a zase spadl. Vstával, padal, vstával, netrpělivě a neúnavně to zkoušel znovu a znovu. On nechce chodit, chce běhat, pomyslela si přihlížející matka a vrtěla hlavou.

Když se naučil, že může nohu zvednout ze země, až když druhá stojí, stejně nechtěl chodit. Cupital hbitými drobnými krůčky, a když mu rodiče dali kšíry a vodili ho na nich, jak bylo tenkrát v módě, bavilo je, že sebou chlapeček na procházce škube jako poník. Zároveň byli trochu zaskočení, protože jiné děti chodily v postroji lépe.

Ve třech letech běhal. Běhal po prostorném domě se třemi patry a dvěma půdami, po dlouhých chodbách, po schodech nahoru, po schodech dolů, přes všechny pokoje propojené dveřmi, přes terasu do parku, do polí a k lesu. Když už chodil do školy, běhal i tam. Ne že by při vstávání otálel nebo se loudal při čištění zubů a hrozilo, že přijde pozdě. Prostě radši běhal než chodil.

Ostatní děti nejdřív běhaly s ním. Jeho otec byl nejbohatší ve vesnici, na svém statku dával práci mnoha rodinám, urovnával spory, staral se o kostel a o školu a taky o to, aby muži správně volili. Děti proto k jeho synovi vzhlížely a napodobovaly ho, dokud jim ho neodcizil respekt, který mu projevoval učitel, a rozdílné chování, řeč a oblékání. Možná by mu rády dělaly doprovod, kdyby chtěl být jejich vůdcem. Ale on o to neměl zájem, ne z nafoukanosti, ale protože byl svéhlavý. Ať si ostatní hrají svoje hry, on si bude hrát po svém. Ostatní nepotřebuje. Nepotřeboval je ani k běhání.

Když mu bylo sedm, darovali mu rodiče psa. Protože obdivovali Anglii a uctívali Victorii, vdovu po císaři Fridrichovi, vybrali border kolii, anglického ovčáckého psa, aby běhajícího syna doprovázel a chránil. A pes to taky dělal, neustále byl napřed a často se ohlížel a instinktivně věděl, kam chce chlapec běžet. Běhali po polních cestách, po mezích, pěšinami, lesními průseky a často také lesem a polem cestou necestou. Syn miloval volné prostory a světlý les, ale když obilí vzrostlo, řítil se mezi klasy, aby je cítil na holých rukou a nohou, hnal se podrostem, aby ho to píchalo a škrábalo a mohl se vytrhávat, když ho křoví chtělo zadržet. Když bobři postavili přehradu a z potoka se stala tůň, utíkal skrze ni. Nic ho nesmí zastavit, nic.

Věděl, kdy na nádraží přijíždí vlak a kdy odjíždí, utíkal tam a běžel podél vlaku, dokud ho nepředjel poslední vagón. Čím byl starší, tím déle se dokázal držet s vlakem. Ale o to mu nešlo. Vlak ho unášel k okamžiku, kdy už srdce nemohlo bušit rychleji a dech nemohl být prudší. Mohl toho okamžiku dosáhnout i sám, ale zdálo se mu lepší, když ho unášel vlak.

Slyšel sípavý dech a cítil bušení srdce. Slyšel údery nohou do země, pravidelné, jisté, lehké, v každém dopadu už byl i odraz a s každým odrazem se vznesl. Někdy měl dojem, že létá.

4

Rodiče ho pojmenovali Herbert, protože jeho otec byl tělem i duší voják, po bitvě u Gravelotte byl vyznamenán Železným křížem a přál si, aby byl syn jako Herbert skvělý válečník. Synovi vysvětlil, co jméno znamená, a Herbert byl na své jméno pyšný.

Byl pyšný i na Německo, na mladou říši a mladého císaře, na svého otce, matku, sestru a na rodinnou usedlost, značný majetek a velký dům. Jen asymetrie přední fasády ho rmoutila. Vstupní dveře byly posunuté doprava a pod pěti symetricky umístěnými okny v horních patrech a ve střeše byla tři okna nalevo a jedno okno napravo od nich. Narušení symetrie si nikdo neuměl vysvětlit. Dům byl víc než dvě stě let starý a v majetku rodiny teprve jednu generaci.

Když děda usedlost koupil od zchudlého aristokrata, doufal, že bude jednou povýšen do šlechtického stavu, a pokud ne on, tak jistě jeho syn, hrdina od Gravelotte. Také otec doufal, že k rytířskému statku a Železnému kříži obdrží šlechtický titul. Ale zůstalo jen u příjmení Schröder, Herbert k němu později připojil jméno usedlosti, protože nechtěl být jen Schröder jako tolik jiných.

Navzdory snům o povýšení byli děda i otec pragmatičtí a pracovití. Statek zvelebili, postavili cukrovar a pivovar a měli dost peněz na to, aby spekulovali s akciemi. Rodině nic nechybělo a sourozencům Herbertovi a Viktorii rodiče splnili každé přání, pokud bylo rozumné, tedy přání nechodit do školy a do kostela nikoliv, ale cestu do Berlína ano, přání po románech ne, ale po vlastivědných historických knihách ano, anglickou modelovou železnici s parní lokomotivou ne, ale člun a zbraň ano. Čtyři roky chodili do obecné školy s ostatními dětmi ze vsi, potom měli domácí výuku. Učitele na matematiku a přírodovědu a učitelku kultury a jazyků. Herbert se učil hrát na housle, Viktoria na klavír a zpívat, Herbert nadto pomáhal na statku, aby později věděl, jak jednat se správcem, čeledíny a děvečkami. Když byl Herbert tak starý, aby se připravil ke konfirmaci, Viktoria výuku absolvovala s ním, ačkoliv byla o rok mladší a vlastně moc mladá. Rodiče chtěli, aby se sourozenci zúčastnili výuky s dětmi ze vsi, tak jako s nimi chodili do obecné školy, ale nechtěli Viktorii vystavit hrubým způsobům vesnických dětí bez ochrany staršího bratra. Ne že by se Viktoria těch dětí bála. Oba sourozenci byli povýšeně nebojácní, protože v životě nepoznali strádání, ani se ho nemuseli obávat. Viktorii ovšem nemohlo uškodit, když si osvojí grácii slabé ženy a Herbertovi bude zase k užitku, když si vyzkouší rytířskost silného muže. Oběma se jejich role líbily. Herbert se někdy snažil vyprovokovat ostatní děti k hrubostem, aby mohl Viktorii ochránit.

Ale děti se vyprovokovat nedaly. Nechtěly mít s oběma nic společného.

Až na Olgu. Herberta a Viktorii neodolatelně přitahovala zvědavost a obdiv, s nimiž se Olga zajímala o jejich svět. Rychle se s ní spřátelili, což ukazovalo, jak osamělí byli, přestože si to neuvědomovali.

5

Na jedné fotografii jsou všichni tři na zahradě. Viktoria sedí na houpačce v nabíraných šatech a s kloboučkem s květinami na krempě, nad hlavou roztažený slunečník, nohy překřížené a hlavu skloněnou ke straně. Po její levici se o houpačku opírá Herbert v krátkých kalhotách a bílé košili, po její pravici stojí v tmavých šatech s bílým límečkem Olga. Herbert s Olgou se na sebe dívají, jako by se domlouvali, že vzápětí houpačku společně rozhoupou. Všichni tři se tváří vážně a horlivě. Napodobují scénu z nějaké knihy? Koří se Herbert a Olga Viktorii? Protože je nejmladší? Protože umí staršího bratra a starší přítelkyni ovládat? Ať si přejí cokoliv – přejí si to s vážným zanícením.

Všichni tři vypadají na osmnáct, ačkoliv je na rubu fotografie napsané, že snímek byl pořízen den před jejich konfirmací. Obě dívky jsou blond, Viktorii se rozpuštěné vlasy derou z pod kloboučku, Olga má rovné vlasy stažené v týlu do uzlu. Viktoria má lehce načuřená ústa, což prozrazuje, že když není se světem spokojená, dokáže být nevrlá. Olga má silnou bradu a výrazné lícní kosti, široké a vysoké čelo, energický obličej, který je tím víc pohlednější, čím déle se na něj člověk dívá. Obě se tváří významně, jsou připravené se vdát, mít děti a stát se paní domu. Jsou to mladé ženy. Herbert chce být mladým mužem, ale je to ještě kluk, malý, plný síly, energicky vypíná hruď a natahuje hlavu, a přece dívky nepřevyšuje a nikdy je nepřevýší.

I na pozdějších fotografiích Herbert rád pózuje, napodobuje mladého císaře. Viktoriina postava se brzy zakulatí, jídlo ji smiřuje se světem, tukové polštářky vymažou mrzutý rys a taky jí propůjčí dětsky smyslný šarm. Žádné Olžiny fotografie z dlouhého následujícího období se nezachovaly. Fotografa si mohli dovolit jen Herbertovi a Viktoriini rodiče a Olga by se neocitla ani na této fotografii, kdyby náhodou nebyla přítomná. V roce následujícím po konfirmaci začala Viktoria žadonit, aby ji poslali do Královce do dívčího penzionátu. Při jedné večerní společnosti na sousedním rytířském statku jí dcera domu vylíčila život v penzionátu, jako by to byl život v luxusu a eleganci, a že dívka, která na sebe dbá, nemůže vyrůstat mezi sedláky. Rodiče nejdřív nechtěli svolit, ale Viktoria byla umíněná. A když dosáhla svého, umíněně trvala i na tom, že skromný život v penzionátu je vznešenost sama.

Olga chtěla studovat na státním Semináři pro učitelky v Poznani. K tomu musela při přijímací zkoušce prokázat znalosti nejvyšší třídy vyšší dívčí školy. Ráda by každé ráno chodila sedm kilometrů do okresního města na vyšší dívčí školu a večer sedm kilometrů zpátky. Ale neměla peníze na školné ani přímluvce, který by se zasadil o to, aby byla od školného osvobozená. Učitel a farář ve vsi pokládali vyšší školní vzdělání pro dívky za zbytečné. Tak se Olga rozhodla, že si znalosti nejvyšší třídy osvojí sama.

Když chtěla ve vyšší dívčí škole zjistit, jaké znalosti se pro absolvování nejvyšší třídy požadují, natolik ji ochromila velká budova, široká schodiště, dlouhé chodby, spousta dveří, lehkost, s jakou dívky o přestávce mezi zvoněním se smíchem a štěbetáním pobíhají po chodbě, a jistota, s jakou učitelky se zdviženou hlavou vcházejí do tříd a vycházejí z nich, že se nedokázala pohnout z ohybu schodiště, odkud všechno pozorovala. Až si jí všimla učitelka, které už skončila výuka. Vyslechla, co si Olga se slzami v očích přeje, vzala ji za paži a odvedla ji ze školy k sobě domů.

„Náboženství, němčina, dějepis, matematika, zeměpis, přírodopis, krasopis, kreslení, zpěv, ruční práce – zvládneš to?“ Katechismus se Olga naučila už při předkonfirmační výuce, četla Schillerova dramata, Freytagovy romány, Saegertovy Vlastenecké dějiny Prusů, uměla zpaměti Goethovy, Mörikovy, Heinovy a Fontaneho básně a mnoho písní z Erkovy Německé zahrady písní. Učitelka požádala Olgu, aby zarecitovala nějakou báseň, zazpívala písničku a zpaměti vyřešila početní úkoly. Prohlédla si taštičku, kterou si Olga sama uháčkovala, a neměla pochybnosti o Olžiných schopnostech v ručních pracích, kreslení a krasopisu. Slabým místem byl zeměpis a přírodopis. Olga znala mnoho stromů, květin a hub, ale nikdy neslyšela o rodech rostlin a zvířat, o Carlu von Linné a Alexandru von Humboldtovi.

Učitelce se Olga líbila, dala jí učebnici obecného zeměpisu a učebnici vedení domácnosti a přírodopisu. A jestli bude potřebovat zase poradit, může za ní přijít. „A čti bibli a Fausta!“ Herbert věděl, že v osmnácti nastoupí do pěšího gardového pluku. Do té doby musel složit maturitu. Ochotně se k tomu nechal připravovat domácím učitelem a učitelkou. Ale jeho vášní byla střelba a lov, jízda na koni, veslování a běh. Věděl, že jednou převezme statek s cukrovarem a pivovarem a že je správné, když ho otec zasvěcuje do chodu statku a podniků. Ale nepovažoval se za statkáře a továrníka. Viděl širou zemi a daleké obzory. Když běžel, neotočil se zpátky, protože byl unavený, ale protože se setmělo a matka by si mohla dělat starosti. Jeho snem bylo běžet se sluncem dnem, který nikdy nekončí.

6

Po Viktoriině odchodu Olze a Herbertovi chvíli trvalo, než se z nich stala důvěrná dvojice. Něco jiného bylo, když ho Olga navštěvovala samotného, a něco jiného, když chodila za Viktorií a za ním. Olga si všimla podezřívavých pohledů rodičů a návštěv zanechala. Herbert nenáviděl vědoucí úsměvy, jimiž je lidé při setkání častovali, a zanechal společných procházek a veslování, které dřív bezstarostně podnikali ve třech.

Protože babička stejně jako učitel a farář pokládala vyšší vzdělání pro Olgu za zbytečné a doma ji nenechala v klidu, aby se mohla připravovat na přijímací zkoušku, i když její pomoc nepotřebovala, prchala Olga v létě s knihami na osamělé místo na kraji lesa. Tam za ní chodil Herbert. Se psem a někdy i s puškou, také jí ukázal lovecký posed, kde se mohla učit, když pršelo. Často jí něco přinesl, ovoce, kus koláče, láhev moštu.

Když přiběhl, většinou si bez dechu lehl vedle ní do trávy a čekal, až přeruší učení. Potom se jí pokaždé nejdřív zeptal:

„Co teď víš, a ráno jsi ještě nevěděla?“

Ráda mu odpovídala. Tak zjistila, co si zapamatovala a co už zase zapomněla a musí si znovu přečíst. Herberta zajímal hlavně zeměpis a přírodopis a to, jak se dá žít z toho, co nabízí příroda.

„Dají se jíst lišejníky?“

„Můžeš jíst islandský mech. Je to léčivý prostředek proti nachlazení a bolestem břicha a považuje se taky za potravinu.“

„Jak se zjistí, jestli je nějaká houba jedlá, nebo jedovatá?“

„Musíš se to naučit, buď si zapamatovat tři sta jedlých hub, nebo tři sta nejedlých.“

„Jaké rostliny rostou v Arktidě?“

„V tundře roste…“

„Nemyslím tundru, myslím…“

„Ledovou pustinu? V ledové pustině neroste nic.“

Na Olžiny prosby jí nosil svoje učebnice a Olga viděla, že se před ním nemusí stydět. Jen jazyky uměl lépe, jeho učitelka s ním mluvila anglicky a francouzsky, zatímco s ní nemluvil nikdo. Jazyky pro přijímací zkoušku nepotřebovala, ale chtěla se jednou vydat do Paříže a do Londýna, do měst, o kterých četla v Meyerově konverzačním lexikonu a v nichž se orientovala lépe než Herbert.

7

Herbert chtěl od Olgy slyšet, co se naučila, ale taky jí chtěl vyprávět, o čem přemýšlí. Jednoho dne jí sdělil, že se stal ateistou.

Zase přiběhl, zastavil se před ní, předklonil se, ruce si opřel o kolena a bez dechu prudce vyhrkl: „Bůh není.“

Olga seděla se zkříženýma nohama s knihou na klíně.

„Moment.“

Herbert počkal, až se mu zklidní dech, lehl si vedle ní do trávy, založil ruce za hlavou a díval se střídavě na ni a na psa, na Olgu po pravici, na psa po levici, nebo do modrého letního nebe s rychle plujícími cáry bílých mraků. Pak to řekl znovu, klidně a rozhodně, jako by učinil objev, nebo ještě spíš rozhodnutí. „Bůh není.“

Olga vzhlédla od knihy a podívala se na Herberta. „Nýbrž?“

„Nýbrž?“

„Co je místo něj?“

„Nic.“ Herbertovi se zdála její otázka legrační a se smíchem zavrtěl hlavou. „Existuje svět, ale neexistuje nebe a neexistuje bůh.“

Olga odložila knihu, natáhla se vedle Herberta do trávy a dívala se do nebe. Měla nebe ráda, modré nebo šedivé, i za deště nebo sněhu, kdy se člověk mohl dívat do padajících kapek nebo snášejících se vloček, jen když mrkal. Bůh? Proč by nežil v nebi? A občas nepřišel na zem, do kostela nebo do přírody?

„Co bys dělal, kdyby stál najednou před tebou?“

„Jako Livingston před Stanleyem? Uklonil bych se a natáhl ruku. God, I presume?“

Herberta nadchl jeho vtip, bušil rukama do země a smál se. Olga si tu scénu představila, Herberta v kožených kraťasech a kostkované košili a boha v bílém obleku a s tropickou helmou, oba trochu překvapené, ale velmi zdvořilé. Rozesmála se taky. Ale zdálo se jí, že by se o bohu nemělo žertovat. Ani se smát, když jiní o bohu vtipkují. Ale především chtěla mít klid, aby se mohla učit. S bohem, jestli jí chce pomoct, a pokud ne, tak bez něj.

Ale Herbert jí nedal pokoj. Objevil zásadní otázky. Za několik dní se Olgy zeptal: „Existuje nekonečno?“

Leželi zase vedle sebe, její tvář stínila kniha, kterou držela v ruce, on měl zavřené oči a obličej ozářený sluncem, v ústech stéblo trávy.

„Rovnoběžky se protínají v nekonečnu.“

„To je hloupost, kterou učí ve škole. Když půjdeš mezi kolejemi pořád dál a dál – myslíš, že dojdeš k místu, kde se protnou?“

„Mezi kolejemi můžu jít jen konečnou dobu, ne do nekonečna. Kdybych uměla běhat jako ty…“

Herbert vzdychl. „Neutahuj si ze mě. Chci vědět, jestli má nekonečno pro konečné lidi v konečném životě nějaký význam. Nebo je bůh a nekonečno to samé?“

Olga si položila otevřenou knihu na břicho, ale neodložila ji. Nejradši by ji zase zvedla a četla dál. Musí se učit. Nekonečno jí bylo lhostejné. Ale když otočila hlavu k Herbertovi, ustaraně a vyčkávavě se zeptala: „Co máš s nekonečnem?“

„A co uděláš, když nekonečna dosáhneš?“

„Rozmazlený?“ Herbert byl dál otočený k Olze, pravou rukou se opíral o zem a levou si vjížděl do vlasů. Díval se na ni.