Přeložila Kateřina Jirčíková

POWERLESS

Text © 2023 Lauren Roberts

Map © 2023 Lauren Roberts

Map design by Jojo Elliott

POWERLESS is a trademark of Lauren’s Library LLC

Published by arrangement with Simon & Schuster UK Ltd

1st Floor, 222 Gray’s Inn Road, London, WC1X 8HB

A Paramount Company

All rights reserved. No part of this book may be reproduced or transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopying, recording or by any information storage and retrieval system without permission in writing from the Publisher.

Translation © Kateřina Jirčíková, 2024

ISBN 978-80-284-0849-7

Obsah

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

KAPITOLA 25

KAPITOLA 26

KAPITOLA 27

KAPITOLA 28

KAPITOLA 29

KAPITOLA 30

KAPITOLA 31

KAPITOLA 32

KAPITOLA 33

KAPITOLA 34

KAPITOLA 35

KAPITOLA 36

KAPITOLA 37

KAPITOLA 38

KAPITOLA 39

KAPITOLA 40

KAPITOLA 41

KAPITOLA 42

KAPITOLA 43

KAPITOLA 44

KAPITOLA 45

KAPITOLA 46

KAPITOLA 47

KAPITOLA 48

KAPITOLA 49

KAPITOLA 50

KAPITOLA 51

KAPITOLA 52

KAPITOLA 53

KAPITOLA 54

KAPITOLA 55

KAPITOLA 56

KAPITOLA 57

KAPITOLA 58

KAPITOLA 59

KAPITOLA 60

KAPITOLA 61

KAPITOLA 62

KAPITOLA 63

KAPITOLA 64

KAPITOLA 65

KAPITOLA 66

KAPITOLA 67

KAPITOLA 68

EPILOG

PODĚKOVÁNÍ

Všem dívkám, které se kdy cítily bezmocné

KAPITOLA 1

Paedyn

Po paži mi stéká hustá, horká tekutina.

Krev.

To je zvláštní, nevzpomínám si, že by mě strážný škrábl mečem, než jsem mu dala pěstí do obličeje. Přestože to byl Blesk, očividně se nedokázal pohybovat rychleji než můj pravý hák namířený na jeho čelist.

Pach sazí mě štípe v nose a musím si ho stisknout umouněnou rukou, aby mi nevyklouzlo kýchnutí.

To by byl velmi žalostný způsob, jak se nechat chytit.

Když jsem si jistá, že mě nos neprozradí Imperiálům, kteří číhají pod mým úkrytem, položím ruku zpátky na špinavou stěnu, k níž mám momentálně přitisknutá záda a nohy zapřené naproti. Po hlubokém nádechu, při němž se málem zadusím sazemi, se zase začnu pomalu škrábat nahoru. Stehna mě pálí skoro stejně jako nos, ale nutím tělo, aby lezlo dál, a přitom potlačuju kýchnutí.

Šplhání komínem jsem si jako způsob trávení večera zrovna nepředstavovala. V malém prostoru se potím a polykám strach, než se vydrápu na vrcholek stěsnaného průduchu. Nemůžu se dočkat, až špinavé stěny vystřídá hvězdná noční obloha. Když konečně vystrčím hlavu nad horní hranu, lačně nasaju lepkavý vzduch. Pak se vytáhnu, přelezu okraj a okamžitě mě zasáhne jiná směsice pachů, která je mnohem nepříjemnější než smrad sazí ulpívajících na mém těle, oblečení i ve vlasech. Pach obklopující Kořistnou uličku tvoří pot, ryby, koření a určitě i nějaká tělní tekutina.

Balancuju na vršku komína na tmavé střeše a namáhám si oči, abych prozkoumala ulepenou paži. Skoro jsem na to zapomněla, protože se nepřihlásila obvyklá kousavá bolest, jež doprovází sečné rány.

Odtrhnu cár látky z přiléhavého propoceného tílka a otřu jím šrám.

Adena mě zabije, že jsem zničila její krejčovské dílo. Už zase.

Když si drhnu paži drsnou látkou a netrpělivě stírám lepkavou hmotu, překvapí mě, že nevnímám známé bodání bolesti.

A v tu chvíli to ucítím.

Med.

Med z máčených houstiček vytéká ze spousty kapes mé odrané vesty a kape mi po paži – spletla jsem si ho s krví. Oddychnu si a sama nad sebou obrátím oči v sloup.

Je to nicméně příjemné překvapení. Med vsáklý do oblečení je přece jen lepší než snažit se smýt krev.

Zhluboka se nadechnu a rozhlédnu se po rozpadajících se omšelých budovách, rozesetých ve stínech vedle blikajících pouličních lamp, které lemují ulici. V chudinské čtvrti moc elektřiny není, ale král nám velkoryse věnoval pár stožárů veřejného osvětlení. Díky Voltům a Učencům, kteří využívají svých schopností k vybudování stálé elektrické sítě, se musím mimořádně snažit, abych zůstala ukrytá ve tmě.

Čím víc se vzdaluju od chudinské čtvrti, tím se stav i velikost řad obchodů a obydlí pozvolna vylepšuje. Chatrče se mění v domy, domy v sídla a vše zakončuje nejděsivější budova ze všech. Mžourám do tmy, ale jen stěží rozeznávám mohutné věže královského hradu a zkosenou kupoli Mísové arény hned vedle.

Pohledem se vrátím k široké ulici, která se rozprostírá přede mnou, a zkoumám okolní chatrné budovy. Kořistná ulička je samotným srdcem chudinské čtvrti a zločin i kšeftování se z ní šíří do celého města. Sleduju desítky dalších uliček a ulic, jež z ní vybíhají, ztrácím se v městském bludišti a pak se s povzdechem a pousmáním zahledím do známé uličky pod sebou.

Domov. Svým způsobem. Technicky vzato domov znamená, že člověk má střechu nad hlavou.

Jenomže pohled na hvězdy je mnohem zábavnější než zírání do stropu.

O tom něco vím, protože jsem mívala strop, do nějž jsem mohla zírat každou noc, ale to jsem ještě nepotřebovala, aby mi společnost dělaly hvězdy.

Pohled mě zradí a zalétne přes město tam, kde mezi Kupeckou a Jilmovou ulicí leží můj bývalý domov. Nejspíš tam u stolu při večeři sedí nějaká šťastná rodinka, všichni se smějí a probírají, jaký měl kdo den…

Uslyším ránu, za níž následuje šum hlasů, které mě vytrhnou z hořkých myšlenek. Špicuju uši, ale stěží rozeznávám tlumený hluboký hlas. Patří strážnému, jehož jsem před chvilkou tak laskavě zbavila povinností.

„… připlížil se přímo za mě, tichý jako myška, a pak… pak už jen vím, že mi poklepal na rameno a dal mi pěstí do obličeje.“

Komínem se nese značně rozčílený a velmi pronikavý ženský hlas. „Jsi přece Blesk, pro Mora svatého, nemáš být rychlý nebo tak něco?“ Zhluboka se nadechne. „Podíval ses mu aspoň do tváře, než jsi ho nechal, aby mě okradl? Zase?“

„Viděl jsem jen jeho oči,“ zamumlá strážný. „Modré. Velmi modré.“

Žena podrážděně zafuní. „Jak užitečné. Prostě zastavím každého člověka na Kořistné, abych se podívala, jestli jeho oči odpovídají tvému barvitému popisu velmi modré.“

Potlačím uchechtnutí, když se z druhé strany místnosti ozve zaskřípění a po něm tlumené kroky. Ze sténání tlejícího dřeva, které se prohýbá pod několika páry nových holínek, si hned vyvodím, že se k lovu přidali další tři strážní.

A to je můj signál.

Seskočím z komína a chytím se vyvýšené střešní římsy, přehoupnu nohy přes okraj a visím nad ulicí. Vydechnu, pustím se, a když mě gravitace strhne dolů, kousnu se do jazyka, abych nevykřikla. S měkkým žuchnutím dopadnu jako pytel do kupeckého vozu naloženého senem. Tuhá stébla mi trčí z oblečení, jako bych byla jedním z Adeniných jehelníčků, a když seskočím na ulici, zvedne se za mnou v nočním vánku oblak sazí a sena.

Vydávám se zpět do Pevnosti a po cestě si krátím čas vytahováním stébel ze zcuchaných vlasů. Proplétám se mezi otlučenými kupeckými vozy, které jsou přes noc prázdné, a nohy mi tančí po odpadcích a rozbitých cetkách. Když míjím lupiče přikrčené v uličkách nebo poschovávané mezi domy, slyším, jak si mezi sebou šeptají.

Obcházím skupinky kolegů bezdomovců, kteří se shlukují na noc, a vnímám váhu dýky zastrčené v holínce. Pomyšlení na chladivou ocel mě uklidňuje. Vidím slabé mihotání fialových silových polí, jimiž se někteří chrání, zatímco jiní nemají schopnost dost silnou ani na to, aby jim zajistila klidný spánek, což je přesně ten důvod, proč nazývají chudinskou čtvrť svým domovem.

Kráčím svižně a rázně, rozhlížím se sem a tam a nepolevuju v ostražitosti. Chudí nedělají rozdíly. Šilink je šilink a jim je jedno, jestli kvůli němu přepadnou někoho, kdo je na tom hůř než oni.

Jak se proplétám ulicemi, zkříží mi cestu několik stráží, což mě přinutí zpomalit, abych se jim vyhnula. Každý obchod, roh a ulice obdržely dar v podobě škodolibých strážců zákona v bílých uniformách. Tihle suroví Imperiálové byli z nařízení krále rozmístěni po celé Kořistné uličce kvůli nárůstu zločinnosti.

To se mnou určitě nijak nesouvisí.

Vklouznu do menší uličky a mířím k jejímu slepému konci. Tam se v rohu krčí neuspořádaná barikáda z rozbitých kupeckých vozů, kartonů, starých pokrývek a Mor ví čeho ještě. Než dojdu do půlky cesty k hromadě odpadků, které říkáme domov, vynoří se nad Pevností tvář zakrytá divokými kudrnami sahajícími až po ramena.

„Sehnala jsi to?“

Vsedě rozmotá dlouhé nohy, svižně se postaví a bez rozmýšlení projde metr vysokou stěnou naší odpadkové barikády. Pak ke mně vyrazí s takovou nadějí v očích, až by si jeden pomyslel, že jsem jí nabídla skutečnou střechu nad hlavou a teplé jídlo. A i když jí nemůžu dát ani jedno, mám něco, čeho si cení mnohem víc.

Povzdechnu si. „Uráží mě, že jsi o mně pochybovala, Adeno. Myslela jsem, že po všech těch letech budeš mít v mé schopnosti trochu větší důvěru.“ Shodím ze zad batoh, vytáhnu z něj zmačkané červené hedvábí, a když se jí na tváři rozhostí užaslý výraz, nedokážu potlačit úsměv.

Lačně mi hedvábí vytrhne z rukou a prsty přejíždí po jemných záhybech látky. Koukne na mě skrz kudrnatou ofinu, která jí visí přes oříškové oči, a dívá se, jako bych právě sama vymýtila Mor, a ne ukradla látku ženě, jež na tom není o moc líp než my.

Jako bych byla hrdinka, a ne darebák.

Adenin úsměv by mohl soupeřit se sluncem nad pouští ve Spáleništích. „Pae, ty a tvé zlodějské prsty umíte kouzlit, víš to?“

Vrhne se mi kolem krku a sevře mě v drtivém objetí, které způsobí, že mi po vestě stéká další med a hromadí se mi v kapsách.

„Když už jsme u zlodějských prstů…“ Vyvléknu se z jejího objetí a zalovím v kapsách. Vytáhnu šest rozmačkaných máčených houstiček, které teď zdobí seno a nevypadají dvakrát vábně.

Adena při pohledu na ně vytřeští oči a okamžitě mi jednu z nich vytrhne z ruky stejně lačně jako látku. Uprostřed sousta se otočí, bez rozmýšlení si to rázuje zpátky naší pevností a svalí se na vybledlé hrubé koberce rozložené uvnitř barikády. Netrpělivě poklepe na místo vedle sebe a já na rozdíl od ní hradbu neohrabaně přeskočím. Pak se můžu posadit.

„Vsadím se, že Marie neměla z opětovně vykradeného krámku zrovna radost. Chudák, na zabezpečení by měla vážně zapracovat,“ říká Adena mezi sousty a k drobkům na její tváři se přidá šibalský úsměv.

Přestože jsem tu ženu v posledních pár letech okrádala nejmíň jednou měsíčně, dokázala zatím dojít pouze k závěru, že jsem mužského rodu. Ale aspoň se snaží.

„Vlastně,“ řeknu a pokrčím rameny, „měla u obchodu o dva Imperiály víc než obvykle. Za ty roky už musí být ze všech ukradených máčených houstiček otrávená.“

Adeniny oříškové oči se při pohledu na můj úsměv zúží. „Díky Moru, že tě nechytili, Pae.“ Jakmile jí ta známá fráze vyklouzne, zatnu instinktivně zuby, zatímco jí v půlce sousta spadne brada. Znatelně se nahrbí, svraští obočí a odkašle si. „Promiň. Zlozvyk.“ Prsty mi sjedou k tlustému prstenu na palci, bezmyšlenkově jím otáčím a chabě se pokouším o úsměv. Tomuhle tématu se obvykle snažíme vyhnout, i když je to především moje chyba, že mluvit o něm najednou začalo být trapné.

A to všechno kvůli slabé chvilce, kterou jsem brala až příliš na lehkou váhu. „Víš, že mi nevadí slova, ale…“

„Jde o význam, jaký se za nimi skrývá,“ přeruší mě s úsměvem a se zarážející přesností napodobí můj hlas.

Málem se zakuckám smíchy a kouskem sladkého pečiva. „Cituješ mě, A?“

Místo odpovědi se zakousne do máčené houstičky a s plnou pusou prohlásí: „A není to Mor, co tě trápí, ale to, co přišlo pak.“

Pomalu přikývnu a prstem roztržitě přejíždím po opotřebovaném vzorku koberce pod námi, který je mi na omak známý. Při představě, že bych měla děkovat Moru, jenž zabil tisíce Ilyanů, mě přechází chuť dokonce i na máčené houstičky. Děkovat tomu, co způsobilo tolik bolesti, smrti a diskriminace.

Ale všichni se teď zajímají jen o to, koho Mor nezabil. Království bylo léta izolované, aby se nemoc nerozšířila do okolních měst, a jen ti nejsilnější Ilyané přežili chorobu, jež změnila samotnou podstatu lidstva. Z rychlých se stali výjimečně rychlí, silní se stali neporazitelnými a ti, kteří číhali ve stínech, se mohli ve stíny měnit sami. Jen Ilyané byli obdařeni desítkami nadpřirozených schopností a ty se liší silou, účelem i mocí.

Dary jako odměna za přežití.

Ti tvoří Elitu. Jsou mimořádní. Jsou výjimeční.

„Jenom…,“ Adena se odmlčí, šťourá se v máčené housce a pro jednou jí dělá problém vyjádřit se. „Jen buď opatrná, Pae. Jestli tě chytí a nedokážeš se z toho vymluvit…“

„Budu v pohodě,“ prohlásím až příliš nenuceně a ignoruju obavy, které mě zaplavují. „Tohle je to, co dělám, A. Co jsem dělala vždycky.“

Přes úsměv si povzdechne a odevzdaně máchne rukou. „Já vím, já vím. S Elitami si dokážeš poradit sama.“

Zas cítím ten příval úlevy, při němž si připadám provinile i vděčně za to, že mě opravdu zná. Protože ne všichni, kdo přežili Mor, měli to štěstí a byli obdařeni schopnostmi. Ne, Obyčejní byli přesně takoví – obyčejní. A během několika desetiletí následujících po Moru žili Obyčejní i Elity v míru.

Dokud král Edric nevyhlásil, že Obyčejní si nadále nezaslouží žít v jeho království.

Před více než třemi desítkami let se zemí prohnala nemoc. Propuknutí pravděpodobně běžné choroby využili královští Léčitelé jako příležitosti k tomu, aby prohlásili, že Obyčejní přenášejí nezjistitelné onemocnění. Tvrdili, že to je pravděpodobně důvod, proč se u nich schopnosti nerozvinuly. Dlouhodobý kontakt s nimi údajně škodil jak Elitám, tak jejich moci, a Obyčejní prý postupem času oslabovali schopnosti, které si Elity tolik chránily.

Při té myšlence bojuju s nutkáním koulet očima.

Otec věřil, že to jsou nesmysly, a já si myslím totéž. Ale i kdybych měla důkaz, že král lže, jako když tiskne, nepřipadá v úvahu, že by holka z chudinské čtvrti byla v pozici, kdy by jí věřili.

Král nemohl připustit, aby pouzí Obyčejní jeho společnost Elit oslabovali – nebo ještě hůř. Zánik nepřipadal pro výjimečné v úvahu.

A tak začala Očista.

Ještě teď, o desítky let později, se u táborových ohňů občas šíří vyprávění o mrtvolách rozesetých v písku pod spalujícím sluncem a děti si šeptem předávají děsivé historky.

Lepkavé prsty překryjí ty mé. Med, jímž má Adena upatlané ruce, je stejně sladký jako rozzářený úsměv, kterým mě obdaří. Moje tajemství je uložené v lesku jejích očí, ve věrnosti, jež se zračí v jejím výrazu. Velkou část života jsem strávila smířená s tím, že nic nebude nikdy skutečné. Každé přátelství je falešné, každá laskavost vypočítavá.

„Skrývej své city, skrývej svůj strach – a především se skrývej pod svou maskou. Nikdo se to nesmí dozvědět, Paedy. Nevěř nikomu a ničemu kromě svých instinktů.“

Otcův vlídný hlas je podivně drásavý, když mi zní v hlavě a připomíná mi, že každá část mého života by měla být lež a že dívka, která sedí přede mnou, by měla být stejně oklamaná jako zbytek království.

Sobectví mi zdravý rozum sebralo na jediný večer, ale i to bylo podle mě dost na to, abych ohrozila nás obě.

„Fajn, dost řečí o Moru,“ řekne Adena vesele a pozoruje uličku, než dodá, „a o tvé… situaci.“

Nenamáhám se potlačit odfrknutí. „Zdá se, že ani dva roky ti nestačily na to, aby sis osvojila taktnost, A.“

Pochybuju, že mě vůbec slyšela. Pochybuju, že se dokáže soustředit na cokoli jiného než na látku, která jí právě klouže mezi prsty. Oříškovýma očima zkoumá šicí potřeby, opouští naši předchozí konverzaci a nesouvisle se rozpovídá o tom, jaké kousky z nového hedvábí vyrobí. V mihotavém světle lampy se její teplé hnědé ruce prohrabují útržky látky a Adena začíná ohýbat okraje, špendlit růžky, píchat se do prstů a neúnavně nadávat.

Ponoříme se do lehké konverzace, jakou lze vést jen po letech společného přežívání na ulici, takže je snadné přeložit si Adenina slova, cezená přes rty svírající špendlíky. Převalím se a nakonec se zklidním při sledování jejích hbitých prstů a svraštělého čela. Je příliš zahloubaná do práce, než aby dokázala usnout.

Bodavá bolest v boku mě donutí otevřít poklesávající víčka a zapomenout na ospalost. Z dlažby uličky vyčnívá zubatý kámen a já zemdleně zabručím: „Jednoho dne ukradnu rozkládací lůžko, to si pamatuj.“

Adena na mě zakoulí očima, stejně jako to dělá každý večer, kdy pronáším tentýž planý slib. „Až naprší a uschne,“ zadrmolí.

Převalím se asi desetkrát, až hlavou narazím do zmuchlané škrábavé deky. „Jestli se nepřestaneš vrtět, přísahám, že tě k té podělané zemi přišiju,“ sdělí mi Adena se vší sladkostí máčené houstičky.

„Až naprší a uschne, A.“

KAPITOLA 2

Kai

Kolem obličeje mi proletí ohnivá koule a málem mi sežehne vlasy. Sotva stihnu uhnout, a už cítím, jak se ke mně valí další vlna žáru.

Morové, Kitt má dneska báječnou náladu.

Tancuju po špičkách, a když vidím, že se mým směrem řítí další plamenný balon, zaplaví mě známý příval adrenalinu. Vytvořím vodní štít a slyším, jak oheň zasyčí, než se rozplyne v hustý oblak páry. Kitt mžourá a snaží se mě přes kouř zahlédnout, ale pak vykulí oči, když do něj náhle vrazím. Spadneme na zem, kde ho přimáčknu a zvednu ohnivou pěst, kterou mu mířím do obličeje.

„Vzdáváš se?“

Nedokážu se ubránit úsměvu. S kuckáním se zasměje a jeho pohled těká mezi mým obličejem a planoucí pěstí zdviženou vedle něj.

„Když řeknu, že ne, vážně mě praštíš, bratříčku?“ Přestože oheň plápolá jen pár centimetrů od něj, Kittovy zelené oči se pobaveně lesknou.

„Řekl bych, že odpověď na tuhle otázku už znáš.“ Lehce se usměju, když pěst napřáhnu dozadu k pořádnému úderu.

„Dobře, dobře, vzdávám se!“ vyhrkne Kitt. „Ale jenom proto, že nechci, aby ubohý Eli musel dávat dohromady další rozbitý nos.“

Temně se uchechtnu při představě, jak by se tvářil královský lékař, kdybychom se zase přibelhali se zlámanou kostí. Postavím se a podám ruku Kittovi, který je pořád rozvalený na zemi.

Obdaří mě trochu neupřímným úsměvem a pak řekne: „Morové, Kaii, ty to s mými schopnostmi umíš líp než já.“

„A právě proto budeš zemi vládnout ty,“ opáčím prostě, „zatímco já budu válčit na bitevním poli a odvádět pozornost nepřítele svým proklatě šviháckým vzhledem.“

„Chceš říct, že já bych nemohl odvádět pozornost nepřítele vlastním proklatě šviháckým vzhledem?“ chechtá se Kitt a tváří se naoko uraženě.

„Říkám, že jsme jenom nevlastní bratři, což znamená, jak se obávám, že máš jen polovinu mého půvabu.“

Kitt se znovu zachechtá. „Podle téhle logiky pak předpokládám, že máš jen polovinu mého mozku.“

„Díky Moru za to.“ Sotva to vypustím z úst, s úsměvem do mě strčí.

Jdeme po vyšlapané cestičce mezi tréninkovými ringy, které leží v hradním areálu. Když procházíme kolem, Imperiálové ve výcviku a další Elity vyššího postavení pokračují v cvičných zápasech. Většina z nich používá schopnosti, menší část zbraně.

Otáčejí se k nám a mě pálí na kůži jejich pohledy, v nichž se odráží slunce, které na nás shora praží. Nevšímám si civění a vdechuju známou vůni tréninkových hřišť – pach krve, potu a slz. Pak popadnu meč ze stojanu na zbraně a další hodím Kittovi, jehož výraz se dá popsat jen jako podrážděný.

„Víš, že mě vždycky víc bavilo bojovat zbraněmi než schopnostmi,“ sdělím mu v odpověď na jeho kousavý pohled, zatímco bezmyšlenkovitě zkouším vyváženost čepele.

Kitt se odšourá dál do blátivého ringu a zmůže se jen na koulení očima. „Jistě, jsem si velmi dobře vědom toho, jak rád do mě mlátíš mečem.“ Když kolem sebe začneme kroužit, otáčím zápěstím a máchám čepelí. „Náhodou je to jeden z mých oblíbených koníčků, to je fakt.“ Udělám náhlý výpad a prudce švihnu mečem proti jeho, až mi otřes projede paží. „Vidíš, není to zábava?“

Kitt při mém úderu zatne zuby. „Strhující.“

Upadám do známého transu, a zatímco bojujeme, nechávám nohy tančit po ringu a ztrácím se v rytmu. Mysl se mi vyčistí. Tělo mi bzučí energií. Při boji se vždycky cítím nejživější. To je to, k čemu jsem byl stvořen a co mě udržovalo při smyslech celá ta léta trénování a výuky.

„Hloupý král je mrtvý král.“

V hlavě mi znějí otcova slova, která se mi jako chlapci vrývala do mozku po každé stížnosti na nudné vyučování. Ačkoli bát se, že budu mrtvý nebo hloupý král, vážně nemusím, protože králem nebudu vůbec. Poté, co jsem tento argument přednesl otci, laskavě pro mě vytvořil nové rčení, jímž se mám řídit.

„Hloupý Vymahatel rovná se poražená říše.“

Povzbudivé.

Předloktím mi projede ostrá bolest, která mě rázně vytrhne ze zadumání.

„Mysli radši na to, co děláš, Kaii, jinak tě možná vážně porazím.“ Kitt má vítězoslavný výraz, který hodlám sprovodit ze světa. „Nechtěl bych, aby se můj budoucí Vymahatel flákal po…“

Než stihne poznámku dokončit, srazím mu meč k zemi, přitlačím na něj svůj a přesunu se za něj. Jedním rychlým pohybem vykopnu botu, vytáhnu z ní dýku a ostrý hrot mu přitisknu k zádům.

„Promiňte, co to bylo, Vaše Veličenstvo?“ Uvolním sevření, Kitt se otočí a já předvedu ladnou posměšnou poklonu, při níž zastrčím dýku zpátky do holínky. Za to si vysloužím pořádný šťouchanec, po kterém málem zavrávorám. Hned mu ho oplatím a Kitt se pochechtává.

Jeho špinavě blond vlasy jsou v téhle chvíli mnohem špinavější než blonďaté a navíc zacákané kusy bahna od válení se v ringu. Košile jsme v letním vedru dávno zahodili a oběma nám po opálené hrudi stéká pot.

Je až komické, jak zřejmé je, že jsme jen nevlastní bratři. Když vynecháme fyzické rozdíly, já postrádám Kittovu starostlivost a on mou otrlost. On je trpělivý, pohledný a hodí se na trůn stejně jako já na bojiště.

Je králem tam, kde já jsem zabiják.

„Kaii, posloucháš mě vůbec?“ Kitt mi luskne prsty před obličejem a tváří se přitom znepokojeně i pobaveně zároveň. „Morové, kolik krve jsi ztratil?“

Sleduju jeho pohled a vidím, jak mi z rány na paži tečou rudé pramínky, krev protéká mezi klouby a kape z konečků prstů. „No, vypadá to, že Eli nakonec kvůli tobě volno mít nebude.“ Podívám se na Kitta a očekávám nějakou poznámku, ale jeho pohled se upírá k něčemu na druhé straně areálu. „Vida, kdo teď nedává pozor.“

Oči mi zabloudí k postavě, která si to rázuje k nám. Tréninkové kožené kalhoty jí obepínají každou křivku a šeříkové vlasy vlají ve větru. „A hele. Mrcha Blair,“ šeptnu pod fousy, než k nám dojde, díky čemuž se Kitt zakucká smíchy.

„Zdravím, chlapci.“ Hlas má jako led, chladný a kluzký. „Jak jde trénink?“ Pohledem nás pomalu přejede od hlavy k patě, pak se vrátí k našim obličejům a rty jí zvlní lehký úsměšek. „Připravuješ se na Zkoušky, Kaii?“

„Ne že bych se musel připravovat.“

Na tváři se jí objeví zdráhavý úsměv. „Řekla bych, že budoucí Vymahatel bude chtít udělat dobrý dojem na království tím, že zvítězí.“ Najednou se začne velice zajímat o své nehty a předstírá lhostejnost.

Se znuděným povzdechem si prohrábnu vlasy. „A přesně to mám v plánu udělat.“

Věnuje mi úsměv, který je všechno, jen ne milý. „V to doufám, vzhledem k tomu, že jsi nejlepší Elita za desítky let. Nebo se to aspoň říká.“

Morové, a je to tady.

Kitt udělá krok vpřed a položí si ruku na hruď, jako by byl zraněný. „Au, Blair. Na tuhle poznámku si vzpomenu, až budu králem.“

„Jejda, zranila jsem tvou hrdost, Kitte?“ Věnuje mu falešný lítostivý úšklebek a pak obrátí pozornost zpátky ke mně. „Nicméně si myslím, že ve Zkouškách zvítězím já.“

Podrážděně se uchechtnu a zadívám se na její drobnou postavu. „A proč jsi si tak jistá, že budeš vůbec soutěžit?“ Říkám to s plným vědomím toho, že se Zkoušek skutečně zúčastní.

V reakci na mou poznámku Blair švihne zápěstím a ze stojanu na zbraně vyletí dýka. Než stačím mrknout, visí ve vzduchu a zarývá se mi do krční tepny.

„Jako dcera generála,“ přistoupí ke mně, až nás dělí pouhých pár centimetrů, a šeptá, „myslím, že mám velmi dobrou šanci dostat se do her. Ty si to nemyslíš?“ Chichotá se, i když mi tiskne levitující nůž ke krku, aby svému argumentu dodala ještě větší váhu.

V krvi mi dunivě hučí desítky sil, které patří všem dalším jedincům trénujícím na nádvoří. Přinutím ostatní schopnosti, aby zmlkly, a soustředím se jen na Blaiřinu moc a pocit, jak mi bzučí pod kůží a vybízí mě, abych ji ovládl. Blair je mocná Tela a ukázka s touhle dýkou je to nejmenší, co svou myslí dokáže. Snažím se dostat ke svrbícímu pocitu, který představuje její schopnost, a nechám ho, aby mě zavalil a vydrápal se na povrch.

A pak se jím stanu.

Stejně jako jsem to udělal s Kittovou Dvojmocí ohně a vody a jako to dokážu udělat s libovolnou schopností, které mě obklopují.

Chladně se usmívám, když pouhou myslí převrátím dýku vznášející se ve vzduchu a přitlačím ji na tuhý kožený krunýř, jenž chrání Blaiřino srdce. „Tak to bys měla začít trénovat,“ řeknu tiše, než její schopnost pustím a nechám dýku s žuchnutím dopadnout na zem. Neobtěžuju se říkat nic dalšího, otočím se a vykročím k hradu.

Kitt se ke mně v tichosti přidá, a když se vracíme hradní branou, vypadá stejně zabraný v myšlenkách jako já. Protože do Zkoušek chybějí už jen dva týdny, zřejmě dál nedokážu blaženě ignorovat jejich existenci ani svou roli v nich.

Mou pozornost však hravě odláká vůně pečeného kuřete a brambor, linoucí se z kuchyně. Střelím pohledem po nezvykle tichém Kittovi, pak se otočím a projdu kuchyňskými dveřmi.

„Dobré odpoledne, dámy.“ Přelétnu úsměvem kuchařky a služebné, které kmitají po kuchyni a připravují večeři. „Chyběl jsem vám?“ zatrylkuju, vyšvihnu se na tvrdý pult a opřu se o dlaně. Zachytím kradmé pohledy několika služtiček, které hned zčervenají a vrátí se k práci, přičemž si mezi sebou vyměňují chichotavé špitání.

Kuchyňské horko mě zasáhne jako vlna, zaplaví mě a pokryje mou už tak kluzkou kůži…

Moje kůže.

Prohrábnu si vlasy a pak si rukou přejedu po tváři. Zjištění, že chodím bez košile, kterou jsem nechal ve špinavém ringu, mě netrápí – tenhle zvyk nedokázal odbourat ani otec.

Za rohem se objeví Kittova hlava, tvář mu rozčísne úsměv. „Zdálo se mi, že cítím své oblíbené jídlo. Ty jsi takové zlatíčko, Gail.“ Přikročí ke kuchařce, která na rozpáleném sporáku míchá plný hrnec brambor se smetanou, zatímco se jí tmavá pokožka leskne potem.

Při pohledu na Kittův rozzářený obličej se neubrání úsměvu. „Jen si nemysli, že jsem to dělala pro tebe, Kitty. I já mám bramborovou kaši moc ráda.“ Zazubí se, popleská ho po tváři a pak se vrátí k míchání. Když sedím nahoře na pultu, její oči najdou ty moje a pak se zaměří na mou paži a zranění. Zapomněl jsem, že mi z něj pořád teče krev. Přísně zavrtí hlavou a řekne: „Ne abys mi umazal pult krví, Kaii.“

Pousměju se nad tím. „Nebylo by to poprvé.“

Znovu nade mnou zavrtí hlavou a přitom se snaží potlačit smích. Gail nám podstrkuje jídlo a pamlsky už od dob, kdy jsme jako kluci běhali po hradě polonazí – což očividně děláme dodnes. Právě v téhle kuchyni byla svědkem nejednoho boje o to, kdo získá poslední máčenou houstičku.

„Vy dva jste mě už dlouho nenavštívili,“ řekne a přisype k bramborům koření. „Máte mě plné zuby, co?“

„Tebe ano. Ale tvého jídla nikdy.“ Sotva to dořeknu, sviští ke mně bramborová koule. Nemám čas ani energii uhnout, a tak se kaše na mém obličeji smíchá se zaschlým blátem a špínou.

„S námi není nikdy nuda, co?“ Podotkne Kitt, který se opírá o římsu a sleduje, jak si z vlasů vybírám přilepené brambory.

Seskočím z pultu, přejdu ke kuchařce a políbím ji na tvář. „Vždycky je mi potěšením, Gail.“ Natáhnu se kolem ní pro jablko v košíku a řeknu: „Těším se na další boj o jídlo.“ Jedno jablko hodím Kittovi, své otřu o kalhoty a zakousnu se do něj.

„Princi Kaii?“

Ztuhnu, povzdechnu si a obrátím se k hlasu za sebou. Mladíček ke mně nervózně vzhlíží a rukama si pohrává s lemem košile. Zvednu obočí, moje netrpělivost je zjevná.

„Král si žádá vaši přítomnost v trůnním sálu.“

KAPITOLA 3

Paedyn

Kolo kupeckého vozu mi přejede prsty u nohou. Spolknu výkřik, ale nenamáhám se spolknout poměrně drsnou repliku namířenou na nevšímavého chlápka, který svým vozíkem bezmyšlenkovitě mrzačí lidi.

To nám ten den pěkně začíná.

Minulou noc jsem spala trhaně, házela sebou a převracela se, když jsem se propadala do svých opakovaných nočních můr. Záblesky toho, jak otec umírá a já nezmůžu nic jiného než ho držet za ruku, jak šplhám komínem, jen abych zjistila, že jeho otvor je zabedněný, a jak Adenu, jediného člověka, který mi na světě zůstal, ode mě s křikem vlečou pryč.

Někdy uprostřed nesčetných nočních můr učinila Adena chabý pokus mě probudit. Se sténáním jsem se převalila a snažila se uchovat ten útržek blaženého spánku, který se mi podařilo ukrást. Možná jsem zlodějka, ale mě okrádají o odpočinek pravidelně.

Adena, jako obvykle vytrvalá, pak změnila strategii a rozhodla se mě zasypávat cáry hrubých látek, dokud jsem nakonec nevztyčila bílou vlajku kapitulace.

Slunce, líné jako vždycky, se pomalu snaží vykouknout nad zchátralé budovy a vrhá na Kořistnou uličku ranní stíny, zatímco se vydávám po dlážděné cestě. Ulice ožívá handrkováním obchodníků, žebráci škemrají u každého, kdo se na ně podívá, a já snadno zapadnu do zmatku, který v chudinské čtvrti panuje.

Ruce mě svrbí touhou ukrást nějaké jídlo, abych utišila kručící žaludek a donesla je Adeně. Očima těkám po ulici a hledám příští nešťastnou oběť své krádeže, když…

Něco není v pořádku.

Čtrnáct. Na ulici stojí jen čtrnáct Imperiálů.

Dneska by jich tu ale mělo být nejmíň šestnáct.

Měla bych to vědět, protože jsem si zapamatovala jejich pravidelné střídání.

Na obvyklých místech před Mariiným obchodem vidím Vejcohlava i Raťafáka a pár dalších Imperiálů s podobně přiléhavými jmény. Kvůli tomu, že jim bílé kožené masky zakrývají půlku obličeje, je poměrně obtížné vymýšlet těm zmetkům příhodné přezdívky, takže jsem pyšná na těch pár, které mě napadly.

Za normálních okolností by mě vyhlídka na menší počet stráží potěšila. Možná k tomu přispívají moje Psychické schopnosti, ale teď mě ten pohled znepokojuje.

Můj žaludek zlostně kručí, netrpělivý jako obvykle.

Nejdřív jídlo, divný pocit až potom.

Hbitě kličkuju davem a z vozíku, který mi přejel nohu, shrábnu pár jablek, což je pomsta stejně sladká jako ovoce, do nějž se zakousnu. Opřu se o polorozpadlou zeď obchodu a zahlédnu někoho, kdo vypadá jako mladý učedník smlouvající s kupcem. Sleduju, jak si prodavače změří pohledem, než mu hodí několik mincí a popadne ranec čehosi, co může být jen černá kůže. Přejedu očima po šilincích kutálejících se po pultu vozíku, rychle je přepočítám a zjistím, že za kůži je tam mincí příliš.

Spěchá. Proto byl ochotný zaplatit dvojnásobek toho, co by měl, a nedopřál si čas na smlouvání. A peněz má nazbyt.

Dokonalý cíl.

Vyjdu na ulici a mířím za klukem, který se teď rychle prodírá davem. Přitom zatáhnu za kožený řemínek, jímž si stahuju vlasy padající mi do obličeje a na krk. V kaskádě rozcuchaných stříbrných vln se mi rozletí po zádech a já proklínám dusné vedro, v němž mám už teď krk ulepený potem. Nechám si oponu vlasů spadnout přes rameno i do obličeje a proměním se v dokonalý obraz nevinnosti.

„Nech je, ať tě podceňují. Přinuť je, ať tě přehlížejí, dokud nebudeš chtít, aby tě viděli.“

Je to tak dávno, co jsem otcův hlas slyšela, až mi hrozí, že mi jeho jemný zvuk vyklouzne z paměti a odpluje za ním do záhrobí.

Myšlenka se roztříští, když do sebe narazíme.

Klopýtnu, dělám, že padám, a šmátrám po nic netušícím učedníkovi, abych se ho chytila. Jednou rukou ho chňapnu za látku košile, druhou mu strčím do kapsy vesty, odkud jsem ho viděla vyndávat mince. Cítím tam šest šilinků. Odolám touze vyfouknut všechny, a nakonec shrábnu jen tři.

Chamtivost není lehce zvládnutelná emoce, ale přinutím se zbylé mince nechat, protože vím, že je nejspíš dost chytrý na to, aby vycítil chybějící tíhu v kapse, kdybych vzala všechny. A já nepotřebuju další jizvy na zádech kvůli tomu, že jsem se nechala načapat.

Ale právě když se chystám ruku vytáhnout a vyrukovat s omluvou za to, že jsem toho kluka málem srazila, zachytím prsty o podšívku vesty. Ne, ne jen podšívku – skrytou kapsu. Uvnitř nahmatám přeložený kus tuhého papíru a z popudu, který nedokážu vysvětlit ani obhájit, se rozhodnu štípnout i ten. Pak ruku vyndám a plaše pohlédnu do učedníkovy tváře.

Hnědé oči má vykulené, když na něj zírám přes prameny vlasů, jež mi vlají přes obličej. Nasadím výraz vyjadřující dokonalé rozpaky a rychle se pustím jeho košile.

Odfouknu si pramen vlasů z očí a o krok odstoupím, abych mezi námi udělala trochu prostoru. „Moc se omlouvám, pane!“ Přinutím se znít udýchaně, rozpačitě a neškodně. „Určitě jsem jediná osoba v Ilyi, která je schopná zakopnout o vzduch!“

No tak. Podceňuj mě. Přehlížej mě.

Prohrábne si kudrnaté vlasy a zasměje se. „Nic se nestalo. Ale máš zřejmě talent.“ Usmívá se, ale pohled na mě upírá déle, než je mi milé. Tak se na něj zazubím, pokývnu hlavou, pak se otočím na podpatku a zmizím v davu.

Když míjím Mariin obchod a zahýbám do jedné z mnoha menších uliček odbočujících z Kořistné, zavane rušnou třídou sladká vůně máčených houstiček. Ukradený lístek vlhne potem, jak ho svírám v dlani. Co může být na tom kousku papíru napsáno, že musel být tak dobře schovaný?

Mám v úmyslu to zjistit.

Opřu se o špinavou cihlovou zeď, narovnám přehyby papíru a odhalím načmáraný vzkaz:

Schůzka začíná čtvrt hodiny po půlnoci.

Bílý dům mezi Kupeckou a Jilmovou.

Zásoby s sebou.

Zírám na pozvánku, nevěřícně mrkám a srdce se mi rozbuší očekáváním.

To je můj domov.

Tedy byl to můj domov.

Podle křivých písmen a rozmazaného inkoustu poznám, že pisatel nejspíš pospíchal, aby vzkaz schoval před zvídavými zraky.

Tak zvídavými, jako jsou ty moje.

Hlavou se mi honí desítky otázek, jedna zmatenější než druhá. Proč se na této Morem zpustošené zemi pořádají schůzky v mém domě?

V bývalém domě. Opustila jsi ho, vzpomínáš?

A scházet se tam uprostřed noci se zásobami…?

Ta kůže.

Do reality mě vrátí zaškobrtnutí o nerovnou dlažební kostku. Uvědomím si, že jsem celou dobu pochodovala. Zmuchlaný lístek si zastrčím zpátky do vesty, a když vycházím na rušnou ulici, která se teď koupe ve slunečním světle, mozek mi pořád běží na plné obrátky. Zatřesu hlavou, abych si ji pročistila, a prodírám se davem smlouvajících, klevetících a nadávajících lidí.

Znovu se začínám proplétat mezi kupeckými vozy a sklouznu do známého rytmu, jenž patří k mému poctivému řemeslu – zlodějství. Má mysl při práci bloumá, přemítám, jestli má Adena na druhém konci dlouhé ulice štěstí při prodeji svých krejčovských výtvorů.

Já kradu, ona šije.

A takový je náš život v posledních pěti letech. Bylo mi sotva třináct a byla jsem na světě úplně sama, když na mě Adena doslova narazila. Tedy, prošla přímo skrz mě. Nikdy nezapomenu na výraz v Imperiálově obličeji, jak za ní uhání a ječí cosi o ukradeném pečivu.

A já jsem mu bez jediného zaváhání nastavila nohu do cesty. Jakmile jsem viděla, že strážcův obličej narazil do chodníku, hnala jsem se za tou vytáhlou kudrnatou holkou, která to do mě o chvíli dříve napálila.

Toho dne se zrodilo nejisté spojenectví, jež už takové mělo zůstat.

Chaos na Kořistné prořízne mrazivý výkřik. Ruka mi uprostřed pohybu strne a zamrzne nad buclatým grapefruitem. Otočím se na místě, na ovoce zapomenu a ve shluku těl hledám zdroj zvuku. Očima prohledávám dav, až zachytím malou zhroucenou postavu, která se krčí u červeně potřísněného dřevěného sloupu uprostřed ulice. Nad malým chlapcem se tyčí Imperiál s bičem v ruce a při pohledu na dítě se tváří nechutně samolibě. Ten pohled znám až příliš dobře. Tímhle krvácejícím dítětem jsem byla už mockrát.

Chytili ho.

Zajímalo by mě, co ukradl, co to bylo, aby to ospravedlnilo takovýhle výprask. Nějaké ovoce? Možná pár šilinků kupci? Vzpomínám si, jak jsem se sesunula k dřevěnému sloupu, třásla se bolestí, kterou způsobovalo každé prásknutí bičem, a kousala se do jazyka, abych nekřičela. Bolest odezní, ale jizvy zůstávají jako připomínka, že se máte zlepšit.

Mladí se vždycky nechají chytit. Strádají. Ještě se nenaučili ovládat svou hamižnost ani žít s hladem, což z nich dělá snadný terč pro Imperiály, kteří je používají jako odstrašující příklad.

Nemůžeš pro něj nic udělat.

Musím si ta slova vtlouct do hlavy, abych si byla jistá, že se k chlapci nevydám. Protože jednou jsem se o to pokusila. Pokusila jsem se zakročit a pomoct malé holčičce, která mi připomínala mě samotnou. Byla tak vyděšená, a přesto tak odhodlaná nedat to najevo. Když ke mně vzhlédla, žár v jejích očích byl odrazem toho mého. Nakonec můj pokus o pomoc dopadl tak, že jsme obě dostaly rány bičem navíc.

Ušklíbnu se a rychle se odvrátím od kruté scény, jen abych přistála otevřenou pusou na naškrobené pomačkané uniformě ve chvíli, kdy jsem narazila do jejího bídáckého nositele.

Imperiál na mě zírá a z očí obklopených bílou maskou mu probleskuje pobavení. Vypadá, že je nejmíň o deset let starší než já a blonďaté vlasy mu trčí do všech stran, ale dopřeje si čas, aby si mě pozvolna prohlédl od hlavy k patě. Kousnu se do jazyka dřív, než stihnu říct něco, čeho by mě nejspíš donutil litovat.

Co se týče mladých dívek – ale vlastně každého –, nejsou Imperiálové zrovna gentlemani a já nehodlám zkoumat, jestli tenhle není výjimka. „Moc se omlouvám, pane. Zdá se, že jsem dneska šíleně nemotorná,“ řeknu a plánuju ztratit se v davu.

Lepkavá ruka mě chňapne za zápěstí a otočí mě zpátky. Usilovně se snažím potlačit bojový instinkt, který mě vyzývá, abych ho kopla do rozkroku a rozbila mu hlavu o dlažbu pod námi.

„Nač ten spěch?“ Z jeho zubatého úsměvu a černých očí mi přeběhne mráz po zádech a moje znepokojení umocní nechutný zápach alkoholu z jeho dechu.

Usmívám se a nutím se být zdvořilá, i když se snažím setřást jeho sevření. „Jen chci vyřídit nějaké pochůzky, než bude na trhu moc lidí, to je všechno.“

„Hm,“ zavrčí a nedůvěřivě si mě prohlíží. „Pověz, jakou máš schopnost, děvče?“ Mám co dělat, abych neztuhla, zatímco on s úšklebkem pokračuje: „Podle královského výnosu mám vyslýchat každého, o němž si myslím… že by měl být vyslýchán.“

Miluje, když může ovládat. Když má moc.

„Jsem Světská,“ odpovím prostě. Uvedením svého postavení v potravním řetězci Elit se snažím dokázat, že pro něj nejsem nijak nebezpečná ani zajímavá. „Psychička.“ Dívám se mu přímo do černých očí a doufám, že mi jeho černé srdce uvěří.

„Vážně? S Psychikem jsem se ještě nesetkal.“ Temně se uchechtne, přistoupí blíž a skloní hlavu těsně k mojí, takže znovu ucítím čpavý závan alkoholu. „Tak to dokaž.“

Tenhle požadavek mě už docela unavuje.

Podívám se Imperiálovi do očí a nedopřeju mu tu radost, aby si myslel, že se bojím, jakkoli můj splašený puls dokazuje opak. „Cítím z vás hněv a… lítost. Vy jste… Právě jste se rozešel se svou ženou. Vlastně vás opustila.“ Výraz naprostého šoku v jeho tváři mě donutí pousmát se. „A jestli opravdu chcete, abych byla konkrétní, protože jste mi řekl, abych to dokázala, tak to udělala proto…,“ uprostřed věty zmlknu, přivřu oči, přitisknu si prsty ke spánku a předvádím přesvědčivé divadlo, „… že jste ji podváděl? Počkat, cítím něco jiného…“ Pohlédnu mu do tváře, která je už zrudlá vztekem, a dál si třu spánek. „Vy… ji chcete zpět. Ale ona vás ne…“

Na ránu jsem připravená dřív, než ucítím šlehnutí přes obličej.

Z úst mi vystříkne krev a já odvracím hlavu, když na mě z těsné blízkosti zavrčí: „Jsi jenom mizerná čarodějnice. Kliď se mi z očí, Světská.“

Otočím se na patě a usměju se. V puse se mi hromadí krev a stéká mi po bradě. Schválně klopýtnu pozpátku k vozu a za zády chňapnu kus látky, která visí přes okraj. Rychle se otočím, přitisknu si raneček k hrudi a zuby odtrhnu roh, abych si utřela zakrvácená ústa a bradu. Část látky tak použiju jako ubrousek, zbytek může dostat Adena. Dvě mouchy jednou ranou. Zbylou látku strčím do batohu, který je teď nacpaný jídlem, mincemi a dalšími kradenými předměty, a zamířím zpátky k Pevnosti. Přitom si v duchu přehrávám posledních pět minut.

Dostat se Imperiálovi pod kůži byla hračka a já věděla, že jakmile se mi to podaří, vlepí mi hloupou facku a nechá mě odběhnout. Nebylo to poprvé, co jsem to dopustila. A dokázat své schopnosti Psychika vážně nebylo těžké, protože měl důkazy všude na sobě.

Tenká neopálená čárka na holém prsteníčku byla prvním vodítkem, že je formálně ženatý. Fakt, že snubní prsten přesunul na druhou ruku, místo aby ho odnesl do zastavárny, mi napověděl, že mu na bývalé ženě pořád záleží a nejspíš se mu po ní stýská. Rozcuchané vlasy, pomačkaná uniforma a pach whisky v jeho dechu dále dokazovaly, že je to zjevně osamělý muž postrádající manželku, která by ho donutila vypadat upraveně.

Muži by pravděpodobně bez žen a jejich rozmazlování vyhynuli.

Co se týče oné části s podváděním manželky, to byl spíš odborný odhad založený na tom, jak si mě prohlížel, a na tom, jak prvotřídní pověst si Imperiálové sami vybudovali. Ta domněnka ho zjevně rozzuřila, než mě praštil.

Polední slunce na mě praží, když se vracím do Pevnosti, abych se jako vždy sešla s Adenou na oběd. Při kličkování Kořistnou si dávám na čas, a zatímco mě hryže hlad, zahryznu se do jablka.

Ve vzduchu se vznáší slaná vůně ryb, které se vyhřívají na slunci na pultech kupeckých vozů. Pod nohama se mi pletou děti a se smíchem se honí po ulici. Zvuk smlouvajících a nadávajících hlasů mi zní jako refrén, jako melodie, již velmi dobře znám.

Můj pohled upoutá velký barevný transparent, který se začne zvedat nad přelidněnou uličkou. Mezi dva obchody jej zavěšuje Lezec. Šplhá po zdi, jako by měl na dlaních a chodidlech lepidlo, jež mu umožňuje s lehkostí lézt po hladkém obchodě. Když upevňuje lano, jímž je poutač přivázaný ke zdi, obrátím pozornost ke slovům vykrouženým na zeleném gobelínu:

Šesté Očistné zkoušky se blíží

Pamatujte na očistu. Děkujte Moru.

Vzdejte čest svému království,

své rodině i sobě.

Můžete být příští vítěznou Elitou.

Hlasitě se uchechtnu a málem se zakuckám kusem jablka. I když Očistné zkoušky nejsou nic k smíchu, nemůžu si pomoct, ale připadá mi komické, že mají být oslavou. Zkoušky vznikly před více než třemi desetiletími na počest Velké očisty, aby předváděly nadpřirozené schopnosti lidí a přinášely čest jedinému království Elit.

Neřekla bych, že vraždění nevinných lidí přináší čest mně, mému království nebo mé rodině – ne že bych ještě měla komu dělat čest. A přesto jsou každých pět let vybírány mladé Elity, aby v těchto hrách soutěžily pro slávu i hromadu peněz, za něž si postavíte vlastní pohodlný hrad, zatímco se snažíte zbavit traumatu, které vám Zkoušky způsobily.

Ale to, při čem se otřásám smíchy i vzteky, je, že nižší Elity s Obrannými a Světskými schopnostmi jsou nucené věřit, že mají šanci tyhle zvrácené Zkoušky vyhrát. Při pohledu na rozjařené tváře kolem sebe se najednou cítím otupěle. Všichni se shromáždili pod cedulí, smějí se a ukazují.

Jsme první, kdo zemře.

Elity, které soutěží, nejsou vybírané, ale spíš předurčené osudem. Jsou to vždycky ti s královskou krví nebo s vyšším postavením na mocenském žebříčku Elit. Prohlížím si dav a očima přelétávám rozesmáté tváře Světských, kteří jsou do Zkoušek přibíráni jen pro zábavu poté, co nám král dovolí vybrat si, kdo nás bude reprezentovat.

Přestože král tvrdí, že vzájemné zabíjení Elit v aréně je nepřípustné, není žádným tajemstvím, že účastníkem Zkoušek je samotná Smrt. Díky umírajícím teenagerům je všechno očividně mnohem a mnohem zábavnější, a pokud Elity nechtějí zabíjet, bude za nitky v aréně tahat král.

Prodírám se davem lidí shromážděným pod cedulí. Všichni mluví o tom, kdo bude reprezentovat Kořistnou a co udělají s výhrou.

Mockrát v životě se mi nestalo, že bych Elitám nezáviděla. Ale když pomyslím na účast v Očistných zkouškách, nikdy jsem nebyla vděčnější za to, že jsem bezvýznamné nic a nikdo.

Úplně Obyčejná.

KAPITOLA 4

Paedyn

„Budeš to jíst?“ Adena hltá očima napůl snědený pomeranč na mém klíně, já sedím opřená o zeď uličky za Pevností.

„Pusť se do něj.“ Sotva to dořeknu, předkloní se a její kudrnaté vlasy zavlají v mírném vánku, když popadne ovoce a strčí si dílek do pusy.

Imperiál s působivým bekhendem mi zanechal půvabný dárek v podobě roztrženého dolního rtu, kvůli kterému se mi jídlo špatně ukusuje. „Jak ses dneska měla?“ ptám se, zatímco bezmyšlenkovitě otáčím tlustým stříbrným snubním prstenem na palci.

Chladný kov otcova prstenu se mi zarývá do kůže a uklidňuje mě jako vždycky. Předpokládám, že bych měla i matčin, kdyby ho s ní nepohřbili, když jsem byla malá. Nemoc, říkával otec. Koneckonců byla Obyčejná a my všichni jsme zjevně slabší, choří lidé.

Ale stejně si ji vzal. Miloval ji navzdory tomu. Chránil ji. Uchovával její tajemství stejně jako to moje.

Adena si povzdechne a já se vrátím do přítomnosti, v níž mezi sousty pomeranče říká: „Nemůžu si stěžovat. Jo, a prodala jsem ten top, na němž jsem dělala věčnost! Navíc za celé tři šilinky! Víš který, ten zelený s hlubokým výstřihem a vroubkovaným lemem.“ Vrhnu na ni zmatený pohled jako vždycky, když začne mluvit svým krejčovským jazykem. „Uf, když dojde na oblečení, jsi beznadějná, Pae.“

Podívám se dolů na obnošené tílko pod olivově zelenou vestou. Všechno se změnilo v den, kdy mi Adena ušila vestu s kapsami. Věděla, že mi jako zlodějce skvěle poslouží. To byl den, kdy se z nejistého spojenectví začalo vyvíjet pevné přátelství.

Adena si poklepává prstem na rty a o něčem uvažuje. „Vsadím se, že kdyby sis vzala správné oblečení, všichni by byli zaměstnaní zíráním na tebe a ani by si nevšimli, že je okrádáš.“

Odfrknu si. „Radši bych, kdyby na mě lidi při páchání zločinů nezírali. To mi připadá trochu kontraproduktivní.“

Popadnu dýku, zatrčím ji do holínky a přitom přejedu prsty po stříbrné kroucené rukojeti. Kromě prstenu je to jediná památka, kterou mám po otci – nikdy bez nich nevycházím. Posté obdivuju zdobnou rukojeť, než sebou trhnu, protože si najednou na něco vzpomenu. „Dneska buď opatrná, A. Z nějakého důvodu je venku míň strážných než obvykle, a to se mi nelíbí. Prostě…,“ nemůžu najít správná slova. „Prostě dávej pozor na všechno, co je podivné, jo?“

Vypadá, že ji ta zpráva trochu zneklidnila, ale oříškové oči se jí šibalsky zúží: „To tě před možným nebezpečím varuje tvé kouzlo Psychika?“

„Jo, na tvém taktu musíme rozhodně zapracovat,“ povzdechnu si a s úsměvem nad ní zavrtím hlavou.

Zvednu se k odchodu a s hekáním si protáhnu bolavé tělo. Adena sesbírá svoje šatstvo různých barev i velikostí a zdráhavě mi zamává na rozloučenou, než se vydá zpátky na Kořistnou v naději, že do západu slunce prodá další kousky.

Vykročím do zalidněné ulice, která je zalitá pozdně odpoledním sluncem, a mířím k ruchu tržiště. Začínám zlehka. Nejdřív štípnu nějaké ovoce a látky, pak mě to přestane bavit a přejdu na větší a lepší zboží. Dnes večer mi jde hlavně o peněženky, hodinky a šilinky.

Všimnu si muže s tmavomodrými vlasy a třpytivými hodinkami, které mu zdobí tlusté zápěstí, a rychle se rozhodnu, že z něj udělám další cíl. Když se rozhlédnu po zaplněné ulici, spatřím v davu několik dalších lidí s abnormálně zbarvenými vlasy, což je důkaz, že morové genetické změny přinášejí i jiné výhody než jen nadpřirozené schopnosti. Přestože já jsem ani se svou hřívou stříbrných vlasů nebyla obdařena mocí, která by ji doprovázela. Když seberu modrovlasému muži hodinky, trvá mi věčnost, než před ním uniknu. Ne proto, že by mě chytil, to ne, ale protože na mě neustále mluví. Poté, co jsem do něj vrazila a mazaně mu stáhla módní doplněk ze zápěstí, bylo jasné, že ten chudák zmírá touhou poklábosit si s kýmkoli, kdo bude ochotný se na něj usmát a vyslechnout ho.

Chystám se to zabalit dřív a večer hodnotím jako přiměřeně úspěšný, když do Kořistné vejde vysoká postava celá v černém. Muž kráčí velmi sebevědomě, což je v naprostém rozporu s přikrčováním, které si bezdomovci osvojili v naději, že k sobě přilákají co nejméně pozornosti.

Ale tenhle muž… od něj je těžké odvrátit zrak.

Má na sobě volnou černou košili s límečkem, zastrčenou do úzkých černých kalhot s jednoduchým páskem. Napůl rozepnutá halena se ve vánku vzdouvá a odhaluje část opálené hrudi. Rysy obličeje jsou z této vzdálenosti neurčité, ale dehtově černé vlasy mu v rozcuchaných vlnách padají do čela. S rukama vraženýma do kapes rázuje dlouhými kroky hlouběji do tržnice a působí vyrovnaně a chladnokrevně.

Není odtud. Poznám to podle toho, jak se rozhlíží, jako by všechno kolem sebe nasával. Pravděpodobně patří k Útočným, Elitě vyššího postavení nebo urozené krve, která do chudinské čtvrti vkročí jen zřídka. Podle způsobu jeho chůze a lesku jeho bot je mi jasné, že tenhle muž bude mít víc než pár mizerných šilinků. Přimhouřím oči a snažím se odhadnout, kam si mohl stříbrňáky schovat.

Sem.

U boku se mu houpá váček připevněný řemínkem k pásku. Ve váčcích nosí drobné mnozí Ilyané. Přesněji ti sebevědomější, protože nestřežený váček je pro zloděje snadná kořist. Pro mě je to snadná kořist.

Pro tento večer můj poslední nebohý cíl.

Ještě že je tak děsivě vysoký, jinak bych ho v lidském houfu ztratila. Pozoruju, jak ženy všech věkových kategorií natahují krky, aby si pohledného cizince prohlédly, než se jim ztratí v davu. Prodírám se mezi lidmi a sleduju ho, dokud nesejde z hlavní cesty mezi kupeckými vozy do méně přeplněné ulice. Protřepu si vlasy, dlouhé vlny nechám měkce spadnout přes ramena a utíkám, abych mu odřízla cestu. Prokličkuju vedlejší uličkou, která mě zavede do té, jíž se vydal cizinec – ale já teď mířím přímo k němu.

Když se srazíme, neodlepím oči od země.

Dodržuju obvyklý postup a po nárazu zavrávorám dozadu, přičemž bojuju proti všem instinktům, které mě nabádají rozkročit se a zůstat na místě. Silné paže mě uchopí kolem pasu, abych nespadla, a váček nechají nekrytý a vydaný napospas bídákům, jako jsem já. Chňapnu ho za předek košile, jako by to byl reflex, jímž se snažím udržet rovnováhu. Ve skutečnosti jsem jen potřebovala důvod k tomu, abych se k němu dostala blíž a nevypadala přitom podezřele.

Hladovějící kluci z Kořistné takhle na omak nepůsobí.

Myšlenka se rozplyne, když sáhnu do jeho váčku u boku a pohmatem zjistím, že tomu muži u opasku volně visí nejmíň dvacet šilinků. Musí být velmi přesvědčený o svých schopnostech, když se po Kořistné prochází s takovou… inu, kořistí.

Jsem v pokušení váček mu strhnout a utéct, ale dobře vím, že by mě dohnal zhruba třemi dlouhými kroky. Ale protože netuším, kdy na podobnou příležitost doslova narazím znovu, nechci odejít, aniž si uzmu aspoň půlku toho, co ve váčku má.

Ale když si vezmu půlku, všimne si váhového rozdílu.

Hlavou mi víří myšlenky.

Tak ho rozptyl.

Veškeré plánování mi zabere vteřinku. Rychle a nenápadně sevřu půlku mincí do hrsti, ruku opatrně vytáhnu z váčku, a už stojím klidně proti němu. Pak pomalu odtrhnu oči od jeho částečně odhalené hrudi, na níž zpoza záhybů košile vykukuje tmavé tetování.

Konečně se mu podívám do očí.

Je to jako pohled do bouře.

Jeho oči mají barvu dešťových mračen, stahujících se nad Ilyí, kouře valícího se z komínů nad námi, ukradených stříbrných mincí, které svírám v pěsti. Dlouhé černé řasy jsou v naprostém kontrastu s ocelově šedýma očima, jimiž mi přejíždí po tváři. V úleku zvedne obočí, sevře ostrou čelist, a tím vyniknou silné lícní kosti.

Stojíme tam a zíráme na sebe.

Najednou ostře vnímám každičké místečko, kde se mě dotýká. Pořád mě objímá silnými pažemi kolem pasu a napůl mě podpírá, ale i jeho pohled sám o sobě působí jako objetí. Odkašlu si, když sundávám ruku z jeho košile a odhalím pomačkanou jemnou látku, a pak se chystám vyprostit z jeho sevření.

V koutcích rtů mu škubne, díky čemuž zahlédnu důlek na jeho pravé tváři. Paže mu pomalu sklouzávají z mého pasu a pouštějí mě, ale pak se mu ruce zadrhnou o drsný okraj mé vesty.

Mozoly. Je to bojovník.

Nemusím být Psychik, abych na to přišla. Je to očividné z celé jeho postavy. S pomyšlením, že je to vycvičený bojovník dvakrát větší než já, nenuceně stáhnu ruce za záda, abych skryla důkaz svého zločinu. Mince mi neslyšně vklouznou do zadní kapsy, já se zhluboka nadechnu a snažím se vzpamatovat.

„Vždycky padáš do náruče pohledným cizincům, nebo je to pro tebe novinka?“ Při otázce se mu ve tváři rozhostí úsměv, jenž odhalí rovné bílé zuby, a znovu se objeví onen důlek.

„Ne, jenom těm nafoukaným.“ Chladně se usměju, zatímco on na mě kouká jako na hádanku, kterou se snaží rozluštit, a v celé tváři se mu zračí pobavení.

Odveď pozornost.

Zasměje se a prohrábne si ebenové vlasy, ale podaří se mu jenom zcuchat vlny ještě hůř. Šedýma očima pátrá v mých, když řekne: „Tak to vypadá, že jsem udělal docela dojem.“

„Jistě,“ pomalu odpovím, „jen jsem se ještě nerozhodla, jestli dobrý, nebo špatný.“

Ať nemyslí na peníze a soustředí se na tebe.

Pokrčí rameny a vrazí si ruce do kapes – dokonalý obraz chladné lhostejnosti. „Chytil jsem tě, ne?“

Teď je řada na mně, abych se zasmála. S hlavou mírně ke straně a pozdviženým koutkem úst se na mě upřeně zadívá. Předkloní se a dodá: „Možná bys měla tenhle detail zvážit, než se rozhodneš, zlato.“

Morové, půvabný kluk s půvabnou mluvou.

To je nebezpečné.

Kouřovýma očima mi přejíždí po tváři a znovu se na mě zadívá, jako bych byla zajímavá hádanka. Nechci se ošívat pod jeho pohledem, proto pozpátku vykročím k rušné ulici.

„Vezmu to v úvahu, zlato.“ Poslední slovo protáhnu a posměšně ho napodobím. Jeho úsměv se rozšíří a dolíčky se mu objeví na obou tvářích. Přinutím se je ignorovat a dodám: „A děkuju, žes mě zachránil před hryzáním do dlažby. Zdá se, že nešikovnost je moje prokletí.“

„No, právě tvoje nešikovnost mě našla, takže bych ji nenazýval prokletím,“ řekne prostě. S rukama v kapsách se teď opírá o zeď.

Zazubím se a nedokážu přitom potlačit zakoulení očima. Naposledy se podívám na jeho úsměv, pak se otočím na patě a vyjdu zpátky do Kořistné, kde se ztratím v davu.

Kráčím ulicí, hlava se mi točí a přehrává postřehy, které jsem si o něm udělala. Nejvíc mě zaujaly jizvy rozeseté na pažích a čerstvě odřené klouby z nedávného boje. Je skoro škoda, že neodhalím příběh, který k nim patří. Téměř se zazubím při představě Útočné Elity, která má jizvy. Důkaz slabosti.

Sáhnu po mincích v zadní kapse a s vítězoslavným úsměvem je nechám cinkat v dlani.

Pochybuju, že je bude postrádat.

KAPITOLA 5

Kai

Košile s límečkem, kterou na sebe hodím, mě škrábe a škrtí, takže se mi najednou zasteskne po dobách, kdy jsem byl mladší a běhat polonahý bylo společensky únosné.

I když to mi nikdy nebránilo v tom, abych to dělal i teď.

Poté, co si obuju jedny z mála bot, které nejsou momentálně obalené bahnem, vykročím ke dveřím. Míjím neurovnané police, hrozící překocením pod tíhou příliš mnoha knih, psací stůl zavalený dokumenty, jimž se vyhýbám, a postel s nebesy, která trčí od zdi a je příčinou několika ukopnutých prstů a neustálých nadávek. Zoufale si přeju, abych se na ni mohl svalit a spát až do svítání, ale s povzdechem udělám nad pohodlím svého pokoje kříž. Bohužel, povinnost volá, a je lepší nenechat ho čekat.

Vrazím ruce do kapes a procházím bílými chodbami vedoucími do trůnního sálu. Okny, která chodbu lemují, proniká pozdně odpolední sluneční světlo, v jehož zlatavé záři se zdobné malby na stěnách lesknou. Na můj vkus až příliš brzy zajdu za roh a pokynu strážím stojícím před trůnním sálem. Pak zatlačím na těžké dveře a otevřu je.

„Aha, Kai. Už bylo načase.“ Otcův hluboký hlas se rozléhá po celé délce trůnního sálu. Jeho stěny zdobí velká široká okna zakrytá tmavozeleným hedvábím – barvou Ilyjského království – a doplněná ozdobnými lištami, které se plazí po zdech až ke stropu. Uprostřed leštěné mramorové podlahy stojí dlouhý dřevěný stůl, v jehož čele sedí král.

„Výborně, oblékl sis košili,“ povzdechne si, ale v jeho očích vidím lehký náznak úsměvu. „Uvažoval jsem, že řeknu sloužícímu, aby do mého vzkazu tuto drobnost doplnil.“

„Neboj se, otče, neudělám tu chybu, abych se v trůnním sálu objevil bez košile. Zase.“ Zapamatuju si náznak úsměvu v jeho tváři, protože nevím, kdy ho uvidím příště. Kdy si ho příště zasloužím.

Je to drsný muž, Svalovec, který je silný fyzicky i psychicky. Je přísný, tvrdohlavý a lpí na svých názorech, takže když u něj zahlédnu i ten nejvlažnější úsměv, bezděčně mu ho oplatím. Dynamika našeho vztahu byla vždy přinejmenším složitá, ale ve chvílích, jako je tahle, je snazší naši nepříjemnou minulost ignorovat.

Odkašle si a z tváře mu zmizí veškeré emoce.

A je tu otec, na kterého jsem zvyklý.

„Mám pro tebe jako pro budoucího Vymahatele úkol.“

„Žiji, abych sloužil,“ odpovím rozhodně.

Žiju, abych zabíjel.

Můj život znamená, že něčí život skončí.

Úkoly, kterými jsou Vymahatelé pověřováni, jsou všechno možné, jen ne hrdinské. Během let jsem jich splnil desítky, všechny jako součást svého výcviku budoucího kata, velitele armády a královy pravé ruky. Do hlavní náplně mé práce coby budoucího Vymahatele spadá vše, od bojových strategií a poprav po výslechy a mučení.

To všechno jsou záblesky mé zářné budoucnosti.

„Moji informátoři se dozvěděli o rodině, která poblíž Kořistné uličky ukrývá Obyčejného,“ pokračuje otec a zní trochu znuděně. „Potřebuju, abys ten problém vyšetřil a odstranil.“

Odstranit rovná se popravit.

Po Očistě, kdy byli Obyčejní vyhnáni do Spálenišť, aby byla Ilya ochráněna před jejich nemocí, král nařídil, aby zbylé Obyčejné, kteří budou v království objeveni, popravili. Před třemi desítkami let jim nabídl šanci na přežití, pokud se jim podaří přejít Spáleniště a dostat se do měst Dor a Tando na druhé straně, kde nebudou hrozbou. Králova milost však platila jen v onen den Očisty a já nyní jeho jménem rozsévám smrt.

„Jistě,“ řeknu, rukou si prohrábnu vlasy a přejedu po zaťaté čelisti. Ten pohyb nezůstane bez povšimnutí.

„Kaii,“ podívá se na mě téměř něžně. Takový pohled jsem neviděl od doby, kdy jsem byl malý, a i tehdy to byla vzácnost vyhrazená pro těch pár okamžiků, kdy jsem ho potěšil během výcviku. „Nikdo ti práci Vymahatele nezávidí. Je krutá. Je krvavá. Ale Mor ti dal vzácný dar. Tvá schopnost Ovladatele je velice mocná a jednou budeš tomuto království dobře sloužit.“ Odmlčí se, než dodá: „O to jsem se postaral.“

To skutečně udělal.

Výcvik byl celý můj život, celý můj cíl. Místo jediné schopnosti, kterou bych projevil a osvojil si ji, jsem se jich léta učil ovládat desítky. Tělo jsem však zdokonaloval stejně jako své schopnosti, až jsem se sám stal zbraní. To, jak používat libovolnou zbraň a zabíjet s ní, se mi vrylo do mozku – je to reflex, který jsem vypiloval.

Ale nemůžu si připsat všechny zásluhy. Ne, to král ze mě udělal to, čím jsem dnes. Král, který si vzal na starost pomáhat mi s fyzickým i duševním tréninkem. Poté, co poznal mé slabiny, postaral se o jejich eliminování. A i když jsem zvládl vytěsnit většinu vzpomínek na výcvik, jejž jsem jako chlapec podstoupil, nedokážu ignorovat obraz otcovy chladné tváře spojený s týmiž mrazivými slovy, která slýchám celý život.

„Pokud nedokážeš snášet utrpení, nejsi způsobilý k jeho rozdávání, Vymahateli.“

Bojoval jsem v bitvách, zahajoval výslechy a prováděl mučení, zatímco Kitt seděl na nesčetných schůzkách, navrhoval dohody a trávil dny po boku laskavějšího krále, než jakého znám já.

Jeho dny sestávaly z učení, výchovy a mnohem příjemnějších chvil strávených s otcem, jehož tak miluje. Jako dědic byl Kitt vždycky hlídaný, chráněný, a ani dostat ho se mnou na cvičiště, když jsme byli malí kluci, nebyla hračka.

Když se znovu podívám na krále, upírá na mě zelené oči. Kittovy oči. Poté, co otcova první žena při synově porodu zemřela, oženil se s dcerou důvěryhodného správce. Není divu, že si starostlivost, laskavost, statečnost i krásu mé matky rychle zamiloval. Jsem jí podobný, mám tmavé vlasy a světlé oči, stejně jako je Kitt po otci. Oba jsou zelenoocí a blonďatí.

Vyprázdním si hlavu a myšlenky na minulost schovám na dobu, kdy si znovu dovolím ponořit se do nich. „Kdy mám vyrazit?“ zeptám se konečně a můj hlas je bezvýrazný.

Přesně tahle otázka mi vytane na paměti a připomene mi, jak naivní jsem byl, když jsem ji položil před svým prvním úkolem. Netušil jsem, že se toho dne stanu vrahem. Netušil jsem, že budu pozorovat muže, který se zhroutí na podlahu v kaluži vlastní krve.

„Za úsvitu.“

Ten přichází na můj vkus brzy, a než se naděju, mířím do stájí.

Velká bílá stáj vrhá v brzkém ranním slunci ještě větší stín. Všechny stěny lemují stání, kde koně ukusují seno a zvědavě po mně pokukují.

Pohled mi sklouzne ke dvěma Imperiálům, kteří stojí nalevo ode mě ve společnosti tří koní osedlaných na cestu, jež nás čeká. Zatnu zuby. Král pro jistotu stáhl dva strážné z pravidelné směny v Kořistné uličce, přestože jsem zcela schopný zvládnout to sám. Zdá se, že během jediné noci začalo otci najednou záležet na mém blahu. Potřeboval k tomu devatenáct let a skutečnost, že jsem pro něj teď cenný.

Zavrtím hlavou a nasednu na nejbližšího koně. Spolknu hrdost natolik, abych připustil, že je rozumné, aby se mnou jeli i Imperiálové, pokud by bylo nutné někoho vyhostit.

Cesta do Kořistné je dlouhá a čas ubíhá v naprostém tichu. Jak míříme dál do města, ulice se pozvolna mění v chudinskou čtvrť a já ucítím velkou tržnici, ještě než k ní dorazíme.

Když vjíždíme do Kořistné, vítá mě známý pach ryb, kouře a jiných záhad. Od stěn zchátralých obchodů lemujících ulici se odráží ozvěna kopyt našich koní, klapajících po nerovném dláždění. Několik ranních ptáčat nám uhýbá z cesty a dělá nám místo, ukazují si na nás a šeptají.

Odbočíme doleva do menší ulice, která vybíhá z hlavní, a zamíříme k malé dřevěné chatrči. Bez zaváhání seskočím z koně, otěže strčím jednomu z Imperiálů do dlaně v rukavici a nechám ho, aby zvíře přivázal.

Když už tu musí být, můžou mi být taky užiteční.

Přistoupím ke dveřím, vyndám ruku z kapsy a zaklepu. Zevnitř uslyším zadunění následované zvukem těžkých kroků a pak se dveře se skřípěním rezavých pantů otevřou.

Na výjev před sebou zírá mohutný rozložitý muž s hustými vousy a ještě hustšími vlasy. Divím se, že se vejde do dveřního rámu. Při pohledu na mě a dva Imperiály, kteří mi teď kryjí boky, se mu modré oči pod huňatým obočím rozšíří.

„Princi Kaii…?“ Muž vypadá užasle a zmateně zároveň. „Jaká čest, ehm, vítejte!“ Jeho falešně srdečný hlas se nese ulicí a nejspíš budí sousedy. Natáhne se, aby mi podal ruku.

Jeho stisk je pevný a mozolnatý, stejně jako můj. „Nathan, je to tak?“ Přikývne a já pokračuju: „Mám na tebe pár otázek ohledně jednoho Obyčejného, objeveného tady v Kořistné. Jsem si jistý, že to nebude problém.“ Pozorně ho sleduju a hledám jakýkoli náznak toho, že ví, o čem mluvím. Nic. Jeho obličej zůstává naprosto bez výrazu. „Můžeme jít dál?“ Není to otázka a on to ví. Než ustoupí od dveří, mám už nohu na prahu.

Dům není větší než moje ložnice v paláci. Na jedné straně místnosti stojí k sobě sražené postele, které jsou nakřivo seřazené u zdi. V druhé polovině pokoje sídlí kuchyně, vybavená zašlým dřezem, oprýskaným dřevěným pultem a velkým stolem, u nějž sedí dva vykulení chlapci a žena. Obě strany místnosti spojuje velký vybledlý koberec, jediná ozdoba a cákanec barvy v domě.

Nathan si odkašle. „Tohle je moje žena, Layla.“ Vřele se na mě usměje a její bílé zuby kontrastují s tmavou pletí. Přitom sleduje Imperiály, kteří přešlapují za mnou.

„A tohle jsou naši chlapci, Marcus a Cal.“ Při vyslovení jmen Nathan ukáže na každé ze svých dětí. Marcus má oči přišpendlené ke stolu a neodváží se na mě podívat, zatímco jeho mladší bratr Cal je příliš zvědavý, než aby přestal vrhat pohledy mým směrem.

Natáhnu ruku se svou mocí, abych se ujistil, že žádný z nich není Obyčejný, který se skrývá všem na očích. Schopnost Ovladatele je pro mě jako pro Vymahatele mimořádně užitečná a moje práce je díky ní mnohem snazší a efektivnější.

Nathan je Svalovec, což mě vůbec nepřekvapuje, protože je to kus chlapa. Cítím, jak mi Laylina moc Léčitelky bublá v krvi jako šampaňské, zatímco Marcus a Cal mají oba schopnosti Světských – Marcus schopnost odhalovat lži coby Odklam a Cal se svými zostřenými smysly je Zlepšovatel.

„Vy víte, proč jsem tady,“ řeknu chladně. „Neviděli nebo neslyšeli jste něco ohledně Obyčejného, který se tu někde skrývá?“

„Ne, pane,“ odpoví Layla a její tichý hlas zní pevně.

Očima znovu přelétnu po domě a zastavím se u dřezu. Jsou v něm navršené misky ještě ulepené od kaše a čekají na umytí.

Pět.

Pět misek, když jsou tu jen čtyři hladové krky.

Zajímavé.

„Dobrá, nebude vám tedy vadit, když se tu porozhlédnu?“

To opět není otázka. Nenuceně procházím domkem a každou chvíli se zastavím, abych se na něco podíval zblízka. Když s rukama ležérně zastrčenýma v kapsách prohlížím obydlí, cítím v zádech pohledy Imperiálů i rodiny.

Zdá se, že tu není nic neobvyklého.

Už se chystám připustit, že jde o slepou uličku a ztrátu času, když si stoupnu doprostřed vzorovaného koberce, který je po letech prošlapávání vybledlý. Pod botami mi zavrže. Zastavím se, přenesu váhu a zvuk se ozve znovu. Určitě, dřevo pod kobercem zase zasténá.

Zajímavé.

Ačkoli Nathanova tvář zůstane bez výrazu, krev z ní vyprchala a teď je přízračně bledá. „Odtáhněte koberec,“ suše přikážu strážným a nespouštím z rodiny oči. A v tu chvíli zahlédnu emoci, kterou až příliš dobře znám, tu, která obvykle mou přítomnost doprovází.

Strach.

Když odhrnou koberec, zahlédnu obrys padacích dvířek, která téměř beze spár splývají se zbytkem špinavých dřevěných prken.

To zadunění. Tohle jsem slyšel zavírat, zatímco jsem čekal venku.

Layle unikne vzlyk, když si kleknu a otevřu dvířka, pod nimiž se objeví stísněný tmavý prostor. V rohu se vsedě choulí malá holčička a objímá si kolena. Vzhlédne ke mně a žár v očích jí ladí s jasně rudými dlouhými vlasy.

Morové, je tak maličká.

Nemůže jí být víc než osm let, a když se skloním a vytáhnu ji z vlhkého sklepa, nebrání se. Postavím ji na zem. Vzdorovitě na mě hledí a v jejím drobném obličejíku posetém pihami není ani stopa po strachu.

Pro jistotu prozkoumám, jestli z ní nevychází nějaká síla. Nic. Na téhle dívce není nic výjimečného, protože je Obyčejná.

Místností se začínají ozývat přidušené vzlyky.

„Ne, ne, ne!“ Laylin roztřesený křik se odráží od stěn. „Nesmíte ji odvést! Nesmíte! Je to moje dcera, prosím!“ Imperiálové se postaví mezi mě a rozběsněnou rodinu, ale já se kolem nich otráveně protlačím. Oba chlapci vzlykají a objímají matčiny nohy, Nathan vypadá ohromeně a tiché slzy mu kloužou po tvářích do zcuchaných vousů. „Uklidněte se a řekněte mi, kde se tu sakra vzala a jak dlouho ji ukrýváte.“ Můj tichý strohý hlas protne chaos. Holčička, která stojí přede mnou, se se svými pihami a ohnivě rudými vlasy nepodobá nikomu z rodiny. Nemluvě o tom, že Nathan i Layla jsou Elity, což znamená, že by nikdy nemohli zplodit Obyčejnou.

„Je… je tady tři roky.“ Layle se chvěje hlas a její drobnou postavou otřásají vzlyky. „N-našli jsme ji na ulici, tak jsme se jí ujali. Chtěli jsme dceru. Nemohla jsem mít další děti…,“ odmlčí se a otře si obličej. „Jsem jednou z mála Léčitelek v chudinské čtvrti a ona vypadala zdravě a silně. Takže když jsme Abigail našli, tak… jsme se konečně dočkali holčičky.“

Abigail.

Kéž bych to nevěděl. Kéž bych nemusel přidat další jméno na nekončící seznam těch, kteří měli tu smůlu, že mi zkřížili cestu, tu smůlu, že zkřížili cestu králi.

Zhluboka si povzdechnu.

Už je to tady.

„Znáte zákon.“ Místností se rozlehnou další dusivé vzlyky, což mě donutí přidat na hlase. „Z rozhodnutí krále mají být všichni Obyčejní popraveni. A každý, kdo řečené Obyčejné ukrývá, má být vypovězen do Spálenišť…“

Jsem uprostřed přeříkávání nacvičených vět, které jsem opakoval už bůhvíkolikrát, když na mě zaútočí velké, těžké tělo. Prázdný pohled, jejž měl Nathan ještě před chvílí, je ten tam. Vystřídala ho nenávist, která mu křiví rozzuřenou tvář. Nathan mě praští do břicha a odhodí na zeď. Vyrazím si při tom dech a o tvrdé dřevo se uhodím do týla.

Tohle bude zítra zabíjet jako Mor.

Z dálky slyším, jak se Layle vydere z hrdla výkřik, i těžké kroky Imperiálů, kteří spěchají, aby zasáhli. „Ne!“ zakřičím na ně a uhýbám před ránou namířenou na můj nos, zatímco stráže se zmateně zarazí. „Zvládnu ho sám.“

Znovu udeří, tentokrát s cílem zlomit mi čelist. Uhýbám právě včas, abych zahlédl, jak jeho pěst nabourá do dřevěné stěny v místě, kde jsem měl obličej, i jak odlétají třísky, když ruka prorazí skrz.

Velení převezmou moje bojové instinkty a já se ani neobtěžuju natáhnout ruku, abych využil Nathanovy síly. Pěst má stále zabořenou ve stěně, takže se skrčím pod jeho nataženou paži, trhnu mu zápěstím, zkroutím mu ruku za zády a přitisknu mu ji na levou lopatku. Zachrčí bolestí a pak mě tvrdě kopne do kolene. Nohou mi projíždí bolest, když se mi vykroutí ze sevření a zvedne nadpřirozeně silnou pěst.

Bolest v koleni ignoruju, přikrčím se a širokým obloukem švihnu nohou. Trefím kotníky a on se svalí na záda. V tu ránu na něj skočím, koleny mu přitisknu ruce k zemi a konečně nechám jeho sílu Svalovce vystoupit na povrch. Vím, že ho bez použití jeho vlastní schopnosti nedokážu na zemi udržet. Hází sebou a cení na mě zuby.

„Zmlkni a poslouchej,“ heknu. „Můžeme to udělat po dobrém, nebo po zlém. Já osobně bych raději po dobrém.“

„Je to moje dcera!“ zařve a se zmučeným výrazem v očích se mě snaží ze sebe strhnout.

„No, zjevně nebereš ohled na moje city, protože to chceš udělat po zlém.“ Povzdechnu si, napřáhnu pěst a praštím ho do čelisti. Hlava mu cukne na stranu a je otřesený na dost dlouho, abych mohl mluvit. „Jestli nebudeš spolupracovat, ani tvoje žena nedokáže dát tvoje rozbité tělo dohromady, až s tebou skončím. Takže navrhuju, abys mi poděkoval, že jsem tě nezabil přímo tady před tvou rodinou, a udělal přesně to, co ti řeknu.“ Nathan se pode mnou zklidní, bojovnost jako by mu z očí vyprchávala. Přesunu se a přikrčím se vedle něj, abych se na něj podíval v jeho přemožené podobě. „Teď se sakra zvedni, než si to rozmyslím,“ zašeptám a postavím se. Když se nepohne, dodám: „Trpělivost je mi asi tak cizí jako slitování, takže být tebou nepokouším štěstí.“

Nato se vyškrábe na nohy a stoupne si před svou schoulenou rodinu, aby mě od ní odřízl. Chrání je před netvorem. Nespouštím z nich oči, vnímám slzy, které jim tečou po tvářích, i vzlyky unikající přes rty, zatímco štěkám povely Imperiálům.

Spěšně mé rozkazy plní a svazují vězně. Nenuceně dodám: „Držte se vedlejších ulic. Očividně mám dnes dobrou náladu. Připadám si milosrdný, mohu-li to tak říci,“ odfouknu zlostně. „Takže bych se raději obešel bez publika.“

Imperiálové souhlasně zamručí a pousmějí se nad mou představou milosrdenství. Během pár minut jsou Nathan, Layla a jejich dva chlapci spoutaní a šourají se za koňmi. Ohlížejí se a při pohledu na to, jak pevně držím svázanou Abigail, jim v očích plane nenávist.

Vědí, co teď přijde. Má pověst mě předchází a historky o vraždícím monstru se šeptem šíří ulicemi.

Tohle je ta část, kdy já zabiju Obyčejnou a Imperiálové odvedou zločince na Spáleniště, kde pravděpodobně také zemřou. Kvůli spalujícímu vedru přes den a mrazu v noci není hračka přejít na druhou stranu pouště, kde leží města Dor a Tando. Nemluvě o tom, že jsem tuhle rodinu zrovna odsoudil, aby se o to pokusila bez zásob, jídla, vody i naděje.

Je to mnohem trýznivější smrt, než jakou podstoupí jejich Obyčejná dcera. „Prosím! Snažně vás prosím, ušetřete ji!“ volá na mě Layla mezi vzlyky a vleče se za koňmi po dláždění.

„Je to ještě dítě…“

Zezadu se k ní z koně natáhne Imperiál a uštědří jí ránu přes tvář, čímž její prosby utne. „Zmlkni, Žebroto.“

Odtrhnu pohled od výjevu a táhnu dívku ulicí pryč. Její chabé pokusy vykroutit se mi by byly komické, nebýt naprosto nehumorné situace, v níž jsme se octli.

Na dítě, které vlečou na smrt, je až děsivě klidná. Většina Obyčejných v této chvíli křičí, žadoní a smlouvá o život. Její boj je však tichý, pohled pronikavý. Nespouštím oči z prázdných uliček, jimiž procházíme, a přemýšlím, jak moc musí být člověk navyklý skrývat všechno, čím je, aby své emoce schovával i tváří v tvář smrti.

Vedu nás stinnou uličkou, do níž ještě nedopadá nesmělé slunce, zvolna zbarvující království dozlatova. Obyčejná – Abigail – se zazmítá a podesáté se snaží z mého sevření vykroutit. Shlédnu k ní a pobaveně pronesu: „Ty jsi mi ale vytrvalá potvůrka, co?“

S funěním potřese hlavou, až se jí rezavá hříva rozletí kolem obličeje, a uštědří mi slušný kopanec do holeně. Její kondice by na mě udělala dojem, kdyby ve mně nesílil pocit frustrace. Přidřepnu si před ni, takže se vzteklýma zelenýma očima může podívat do mých. Když zvedne nohu, aby mě znovu kopla, řeknu tiše: „Být tebou to nedělám.“

Zamrká, a když už si myslím, že dala na mé varování, dupne mi na nohu a pak se mi marně snaží vytrhnout. Piští a zmítá se při pokusu utéct.

„Tak dobrá, takhle to dál nejde.“ Vytáhnu z boty nůž a zamumlám: „Dvakrát mi to neusnadňuješ.“

Při pohledu na dýku polkne a vmžiku se zklidní. „Vraz mi ji do srdce,“ vyhrkne s očima přilepenýma k noži. Hlásek má jemný tak, jak to dokáže jen dítě. „Slyšela jsem mámu, že je to tak rychlejší.“

„Vážně?“ zeptám se tiše. „Víš, jsou i jiné rychlé způsoby.“

A já je znám do jednoho.

Vidím, jak sebou cukne, když se k ní přiblíží čepel, sleduju, jak se jí rozšíří oči, když si konečně dovolí pocítit hrůzu, kterou se tak zoufale snaží skrývat. Pak se zhluboka nadechne, což vyzní zhruba jako smíření, a křečovitě sevře víčka před tváří netvora stojícího před ní.

Dýka řízne a lehce projede. Dívka –

Abigail

– se zajíkavě nadechne.

Po dlouhé chvíli se otevře jedno uslzené zelené oko. Zamrká, když pouta sklouznou z odřených zápěstí a dopadnou jí k nohám. Pohled jí přeskočí z nezraněného srdce na můj obličej a zastaví se na dýce v mojí ruce. „Nechystáš se mi ji vrazit do srdce?“

Rty se mi chvějí. „Poslouchej mě dobře, Abigail. Přeřízl jsem ti pouta, takže ty mi teď na oplátku musíš prokázat laskavost. Potřebuju, abys byla zticha a přestala se vzpírat.“ Zahledím se jí do tváře a dodám: „Rozumíš?“

Typické.

Pokrytče.

Abigail.

K tomu, aby ses stal mocným, možná nepotřebuješ síly.