Hana Marie Körnerová 

Pán hor VI 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Hana Marie Körnerová, 2025 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2261-1 (epub) 

ISBN 978-80-279-2262-8 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

RUB A LÍC LÁSKY 

Kapitola 1 

Setkali se na jaře roku 1889 v Paříži. Hugo Berthier, Marseillan, dvacetiletý studující ekonomie, a devatenáctiletý Frederic Neville z Barfleuru, student medicíny. Sblížila je společná vášeň – automobily. V létě téhož roku už bylo jejich přátelství tak hluboké, že Frederic pozval Huga na prázdniny na Barfleur s tím, že polovinu toho času stráví v Saint Louvois u Maxmiliána de Braie. Maxmilián, který propadl automobilům už před lety, teď připravoval s hrabětem de Dion závody.

Hugo Berthier na Barfleuru i v Saint Louvois brzy zdomácněl. Patřil k lidem, kteří dokážou bavit celou společnost, a navíc se ukázalo, že je také neobyčejně zdatný jezdec i mechanik. Frederic, který zdaleka nedosahoval jeho schopností společenských ani technických, ho v hloubi duše obdivoval. Někdy dokonce tak, že zapomínal, že Hugo je o pouhý rok starší než on sám. Zřejmě na to zapomínali i ostatní, neboť v Saint Louvois se s Hugem jednalo jako s mladým mužem, kdežto Frederic byl rodinou považován za odrostlejší dítě. Přitom si oba už tehdy byli fyzicky neobyčejně podobní – stejně nadprůměrně vysocí, stejně urostlí. Většina cizích lidí je rozeznávala pouze podle barvy vlasů. Frederic byl tmavovlasý jako většina jeho rodiny, Hugo téměř plavý. Hugo působil suverénně, až vyzývavě, a pokud spolu byli ve společnosti, strhával na sebe veškerou pozornost krásnějšího pohlaví. Frederic, uzavřený a občas zasmušilý, vypadal jako morous. Vedle Huga se jeho osobnost zcela ztrácela, ale nezdálo se, že by mu to vadilo. Netoužil vyniknout a být středem pozornosti. Ke štěstí mu stačilo stát v pozadí a bavit se Hugovými úspěchy.

Frederic Neville, adoptivní syn Michèle a Christiana de Braie, byl laskavý, zdvořilý a čestný mladík.

Maxmilián de Braie měl tohoto svého prasynovce rád, mnohem raději než jeho sestru Denisu, kterou rodiče adoptovali také. Denisa, podle mínění valné části rodiny povýšená a pokrytecká slečna, se minulého roku vdala a odešla z kraje. Maxmilián byl Fredericovi svým způsobem vděčný za to, že kdysi, po jeho nešťastném souboji a následném odchodu z domova, zaujal na Barfleuru jeho místo. Nebýt Frederica, nesla by tehdy matka dlouholeté odloučení od syna velmi těžce.

Frederic a Denisa – dva sirotci z Montignacu, které si hraběnka Michèle kdysi přivezla domů, aby je vytrhla z bídy a života bez jakékoli perspektivy, k němuž byli svým postavením v rodině předurčeni. Dětem se na Barfleuru dostalo tepla domova, moře lásky a v neposlední řadě také vzdělání. Denisa to všechno považovala za zcela samozřejmé, Frederic byl vděčný a snažil se Michèle oplácet důvěrou a láskou. Měla ho mnohem raději než jeho sestru a on to v hloubi duše věděl a byl na to hrdý. K hraběti Christianovi – svému adoptivnímu otci takovou důvěru neměl. Občas se spolu dokonce střetli, zvláště v době dospívání. A nejhorší to bylo tehdy, když hrabě Christian rozhodl, že Frederic půjde studovat medicínu jako kdysi on. Postavil se tak proti chlapcovu přání stát se inženýrem, studovat techniku jako Maxmilián.

Frederic se nakonec podvolil, ale celý první rok studia v sobě živil pocit křivdy, že se musel vzdát vysněného povolání. Jak ale plynuly měsíce, jeho názor se měnil. Medicína ho uchvátila. Držet v rukou klíč k lidskému zdraví, či dokonce životu bylo zajímavější, než si zpočátku představoval. Navíc mu Christian ještě předtím, než se zapsal na univerzitu, řekl:

„Stát se v této době inženýrem, je dost nejisté. Jako lékař se uživíš vždycky. Když ne doma, tak v koloniích. A jednou se sám živit budeš muset. Já tě budu podporovat, dokud to půjde, ale na bezstarostný život to nestačí. Za pár let se postavíš na vlastní nohy. A když pak budeš chtít a budeš mít na to čas a prostředky, nikdo ti nebude bránit, aby ses zaobíral technikou jako svým koníčkem. Nic jiného to stejně není. Ty vaše automobily nemají žádnou budoucnost.“

S tímto proroctvím zůstal hrabě Christian osamocený, neboť ve Vlaštovčím domě se všechno točilo hlavně kolem automobilů. Maxmilián nevlastního bratra pouštěl k výkresům i do dílny a dokonce z něj vychoval i dobrého jezdce. To všechno bylo ale předtím, než s sebou Frederic poprvé přivedl Huga Berthiera. Ukázalo se, že Hugo je i na tomto poli lepší. Jako mechanik, i jako jezdec. Frederic zůstal v jeho stínu. Zpočátku mu to vůbec nevadilo, byl zvyklý uznávat Hugovo prvenství. Všechno se ale změnilo v den, kdy se konaly závody. Tehdy poprvé pocítil cosi podobného žárlivosti, možná i zášti.

Závody se konaly na konci srpna a sešlo se na nich nebývalé množství lidí. Byla to událost, kterou si nikdo z okolí nechtěl nechat ujít. Vzhledem k oblibě nového sportu se sem sjelo početné obecenstvo i ze vzdálených míst.

Frederic se ten den cítil unavený. Dlouho do noci pracoval s mechaniky na součástce, kterou den předtím vymyslel a zdokonalil Hugo. Do postele se vůbec nedostali, on sám se natáhl na pohovku v jednom z hostinských pokojů Vlaštovčího domu a dopřál si pouhou jednu hodinu spánku. Teď bloumal mezi davy diváků a marně se snažil vzkřísit nadšení, které ho ještě včera cele pohlcovalo. Vypařilo se. Držel se opodál, nelákalo ho motat se kolem vozů a vzbuzovat obdiv přihlížejících. Tu výsadu rád přenechával Hugovi. Při závodech se většinou k vozům vůbec nepřibližoval, obyčejně dělával společnost Maxmiliánově manželce Isabelle. Jenže ta dnes zůstala doma. V rodině se šuškalo, že Isabella čeká další dítě. Maxmilián ji choval jako v bavlnce, nejraději by ji držel jen v parku kolem Vlaštovčího domu. Námaha spojená s cestováním na závody mu připadala příliš nebezpečná. A Isabella se podvolila. Frederic dobře věděl, že ji závody vůbec nezajímají, jezdila na ně jen proto, aby udělala radost svému muži.

Bez krásné a chytré Isabelly se Frederic nezřízeně nudil. Jeho špatnou náladu posílilo i to, že start byl (jako obvykle) již poněkolikáté odložen. Loudal se teď kolem závodiště, pečlivě se vyhýbaje davům, a dostal se tak až za improvizované tribuny, kde bylo téměř liduprázdno. Všichni se tlačili blíž k podívané.

Krajina kolem Saint Louvois je rovná jako stůl a převážně písčitá a slunce ji už od rána spalovalo svými paprsky. Panovalo nesnesitelné vedro. Před chvílí pokropili rozjezdovou dráhu, ale Frederic věděl, že hned po startu tu stejně bude tolik prachu, že se všichni budou zalykat.

„Promiňte, pane, kde bychom našli pana Berthiera?“ Byl tak zamyšlený, že mu chvíli trvalo, než pochopil, že otázka byla adresovaná jemu. Teprve když ji nesmělý hlas zopakoval, trhl sebou a vzhlédl.

Hlas patřil starší dámě, drobné a štíhlé a vzdor horkému dni oblečené do černých šatů, upnutých vysoko ke krku a s nabranými dlouhými rukávy. Vypadala právě tak nesměle, jak nesměle zněl její hlas.

„Samozřejmě, madam,“ vzpamatoval se. „Rád vás k němu zavedu.“

Ustoupil, aby mohla projít, a teprve pak zaregistroval dívku, která stála za ní. Dívala se přímo na něho, a proto si nejprve všiml jejích očí. Hlubokých a jakoby zasněných a tak tmavých, že nedokázal určit, zda jsou hnědé, nebo černé. Každopádně měly sametový lesk a on se v nich na okamžik utopil. Na ten jediný krátký okamžik, než si uvědomil, že na ni velice neslušně civí a že přitom určitě nevypadá duchaplně.

Nenápadně se usmála, možná ji pobavil jeho obdivný pohled, a ten úsměv Frederica konečně vzpamatoval.

„Prosím, madam, prosím, slečno.“

Vedl je oklikou na tribunu vyhrazenou rodinným příslušníkům a čestným hostům. Pokaždé, když jim pomáhal přes obtížně schůdná místa, ulpěl pohledem na dívčině tváři. Její průvodkyni už ani nevnímal. Usadil je na tribuně a spěchal dolů, aby zpravil Huga o tom, jak kouzelná návštěva ho čeká.

Na přítele to neudělalo žádný dojem. Otřel si čelo rukou zašpiněnou olejem a krátce mávl dívce, která ho dychtivě vyhlížela.

„To je Anna,“ otočil se k Fredericovi. „Moje snoubenka. Určitě jsem ti o ní říkal. Ne? No tak jsem asi zapomněl. Nechápu, co tu dělá. Jak ji napadlo sem přijet. Taková dálka, a pro nic za nic. Já na ni nemám čas. Vidíš to sám. Dělej jí, prosím tě, chvíli společnost. Pokud tě to ovšem neobtěžuje.“

„Ne, neobtěžuje,“ odvrátil Frederic hlavu. V tu chvíli měl chuť Huga udeřit. Poprvé v životě. Otočil se a zamířil na tribunu, kde ho uvítal dívčin zklamaný pohled.

Má ve všem větší štěstí, pomyslel si, když dívce vysvětloval, že Hugo přijde hned, jen jak se zhostí svých povinností.

Odvrátila se a zřejmě ho přestala vnímat. Uvědomil si, že pro ni vůbec neexistuje, veškerá její pozornost patřila pouze Hugovi.

Tak se seznámil s Annou Lavallovou.

Ve Vlaštovčím domě, kam Maxmilián po vyhraném závodě všechny pozval, vládlo obrovské nadšení a rozjaření. Všichni byli jako opilí úspěchem Maxmiliánova vozu, a jak večer postupoval a láhve šampaňského se prázdnily, vykazovali někteří páni známky opilosti skutečné. Hugo byl, bohužel, mezi nimi.

Frederic nepil. Neměl chuť. Dnes tedy rozhodně ne. Pozoroval Huga a Annu a dával pozor, aby si toho nevšiml nikdo jiný. Podcenil ale Isabellu, té jeho pohledy neunikly. Jako vzorná hostitelka věděla o všem, co se u stolu šustlo, a jako žena přitom litovala mladou Annu, která byla v očividných rozpacích nad chováním svého snoubence. Isabella jako jediná totiž nesdílela všeobecné nadšení pro Huga Berthiera a považovala ho od samého počátku za neomalence, který jen dobře maskuje svou skutečnou povahu naučeným společenským vystupováním. Teď, když se napil, společenská slupka odpadla.

Isabella si ošklivila všechny hrubce a hulváty bez rozdílu původu. Viděla totéž co Frederic, kterému neuniklo, že Anna se několikrát zatvářila zděšeně a pokusila se od Huga odsednout. Bylo nad slunce jasné, že ji pod stolem obtěžuje.

Frederic nakonec odešel, bylo pro něho stále nesnesitelnější setrvávat v Hugově společnosti. Seběhl do parku a vydal se k jezeru. Bloumal po břehu dobrou hodinu, než se konečně odhodlal k návratu. Myšlenky na Annu ho znepokojovaly, dosud nikdy na něho žádná dívka nezapůsobila takovým dojmem. Nechápal, jak se k ní Hugo může chovat tak hulvátsky. Kdyby on byl snoubencem takové dívky, dovedl by k ní vzhlížet jako ke svatému obrázku. Hugo musel být skutečně slepý.

Mladík zabraný do myšlenek došel až pod hlavní terasu, když si povšiml stínů na cestičce a zaslechl tichý, naléhavý šepot. Zastavil se. Okamžitě poznal, že je to Hugo s Annou, a první jeho myšlenkou bylo, že ho tu nesmějí vidět. Otočil se, aby se tiše vrátil k jezeru, ale zarazilo ho tiché zaúpění a prosebný hlas:

„Ne, prosím tě ne, měj přece rozum…“

Neuvažoval. Několika skoky byl u nich a odtrhl překvapeného Huga od bránící se dívky. Už v té chvíli si uvědomil, že udělal hloupost.

Stál mezi nimi a oni se na něho nechápavě dívali. Hugo navíc rozzlobeně a Anna se studem, protože ji přistihl v ponižující situaci. Rukou si mechanicky upravovala rozcuchané vlasy a shrnovala výstřih sesmeknutý k jedné straně.

„Zbláznil ses?“ zařval Hugo a Frederic měl v tu chvíli pocit, že je to pravda. Zvlášť pak, co Anna zvedla hlavu a tichounce řekla:

„To jste neměl, pane Neville.“

Ano, zbláznil se, protože jenom blázen se může plést mezi milence nebo snoubence při jejich rozmíškách. Žárlivý blázen.

Pustil Huga, jako by se spálil, otočil se a vyběhl po schodech nahoru. Ještě té noci opustil tajně Vlaštovčí dům a vrátil se na Barfleur.

Ke druhému setkání s Annou došlo na podzim v Paříži. Hugo byl ještě v Marseilli u rodičů. Fredericovi to mezi řečí sdělil při odjezdu Maxmilián. Proto Frederic ani ve snu nepředpokládal, že Anna může být v Paříži. Doslova se srazili před vchodem obchodního domu, kde vznikla tlačenice mezi vcházejícími a vycházejícími, a Frederic, který šel náhodou kolem, se do ní v zamyšlení připletl. Když ho dav přitiskl k jakési ženě, chtěl se okamžitě omluvit, ale jakmile zvedl hlavu a setkal se s tmavýma očima, slova omluvy se mu rozplynula na rtech.

„To jste vy?“ řekl překvapeně, ale s takovou radostí, že mu rázem odpustila i to, že jí pošlapal střevíčky. Dav je tiskl k sobě spolu s desítkami jiných lidí, ale Fredericovi to bylo od této chvíle jedno, pociťoval dotyk jejího těla jako něco úžasného a neopakovatelného. Okamžitě mu došlo, že takhle blízko ji už nikdy nebude mít. Bylo to stejné jako objetí a objímat Hugovu snoubenku mohl dosud jenom ve snu. Bylo mu téměř líto, když se zřízencům podařilo dav rozdělit, a on se ocitl s Annou na prázdném chodníku.

„Můžu vás někam doprovodit?“ zeptal se a přál si, aby řekla ano, ačkoli to nemohl v dané chvíli očekávat. Dívka jako ona nechodila přece po Paříži sama.

Začala se rozhlížet kolem a vysvětlovat, že se v obchodním domě ztratila své tetě. Prostě ji v davu od ní oddělili a ona se rozhodla počkat raději venku, aby se neminuly. A sotva vyšla ven, dostala se do chumlu na chodníku.

„Dnes tu je opravdu strašný zmatek, vyhlásili výprodej a lidé se chovají, jako by se tu něco rozdávalo…“

Zmlkla a Frederic se přistihl, že se dívá na její rty, aniž vnímá, co vlastně říkají.

„Promiňte,“ usmál se a jeho tvář se jako zázrakem proměnila. Už vůbec nevypadal zasmušile.

„Přece nebudete stát na chodníku a čekat na ztracenou tetičku jako školačka. A hledat ji uvnitř – to považuji za zpozdilé. Při rozloze obchodního domu se určitě minete. Mám lepší nápad. Hned tady naproti,“ ukázal rukou, „je malá kavárna. Směl bych vás pozvat na šálek kávy nebo třeba čaje? Z okna uvidíme na vchod a hned, jak se tetička objeví, doběhnu pro ni. Dnes je studený den, šálek něčeho teplého vám udělá určitě dobře a tetičce také.“

Zvedla hlavu a on měl možnost podruhé sledovat, jak podivuhodně se šíří jemný úsměv po její tváři. Uměla se usmát okouzlujícím, téměř tajemným úsměvem.

„Nezdá se mi, že by byl dneska právě studený den.“ Podívala se na oblohu bez mráčku, kde svítilo mdlé podzimní slunce.

„Ale vaše výmluvnost mě zdolala. A také mě začaly bolet nohy. Když tetička nakupuje, je to vždycky nekonečné a strašně únavné.“

Právem to pokládal za souhlas a nabídl jí rámě, aby ji převedl přes ulici.

Než je číšník usadil u stolku před oknem a přinesl objednanou kávu a zákusky, bavili se o hloupostech, jen tak, aby nevyschl tok konverzace. Přesto Frederic poznal, že se mu dívka chystá něco důležitého povědět. Vycítil její napětí, nerozhodnost a váhání.

Nakonec to řekla. Položila lžičku a zadívala se mu do očí hlubokým pohledem, pod nímž byl zcela ztracený.

„Chtěla bych se vám omluvit za tu scénu ve Vlaštovčím domě,“ řekla tiše. „Je mi líto, že jste musel být jejím svědkem a že jste si tak špatně vyložil…“

Nemohla nalézt další vhodné slovo, zmlkla a po tváři se jí rozlil ruměnec. Téma jí bylo stejně trapné jako jemu, ale zřejmě si myslela, že mu dluží vysvětlení. A také chtěla omluvit Huga, neboť ho milovala a nesnesla, aby si o něm myslel někdo něco špatného.

To všechno Frederic vyčetl z jejího váhání a byl by raději, kdyby mlčela, protože cítil vinu a stud za Huga, který Annu zdaleka nemiloval tolik jako ona jeho.

„Je mi to líto,“ pokračovala dívka, ale oči nechala sklopené. Zvedla lžičku a mechanicky začala znovu míchat vystydlou kávu.

„Hugo se ten večer trošku opil, koneckonců je to pochopitelné, měl takovou radost z vítězství. A já, já nemám ráda pach vína, vadilo mi, že mě chtěl políbit…“

Teď už byla rudá nejen ve tváři, ale i na hrdle, pokud ho mohl pod skloněnou hlavou vidět.

„Já chápu, že jste mě chtěl bránit, a vážím si toho, ale opravdu nebylo před čím…“

Věděl, že to není pravda, tenkrát nešlo jenom o polibek, Hugo se choval neomaleně a dokonce použil násilí. Ale pokud Anna trvala na své verzi, byl by blázen a hulvát, kdyby jí to vymlouval. Nechtěl být ani tím, ani oním.

Zlehka položil dlaň na její chvějící se ruku, která si pořád pohrávala se lžičkou.

„Já si vážím vaší důvěry, slečno Anno,“ řekl tiše. „Jsem rád, že jste mi to vysvětlila.“

Nebyl. A ona to věděla.

„Přeji si, abyste pochopila, že jsem vaším přítelem a že vás budu bránit proti všemu, co by vás mohlo ohrozit.“ Zvedl ruku, kterou ještě pořád držel v dlani, a políbil ji. Nikdy předtím to neudělal. Teď to zcela přirozeně vyplynulo ze situace. Ještě nikdy nepolíbil ruku žádné ženě. Při oficiálních příležitostech se políbení ruky jenom naznačovalo, dotknout se rty pokožky už znamenalo něco víc, něco osobního, důvěrného.

Anně chvíli trvalo, než se vzpamatovala a jemně ruku vyprostila. Přitom si ani jeden z nich nevšiml, že ze dveří obchodního domu vyšla drobná stará dáma v černém a znepokojeně se rozhlíží na všechny strany. Stála tam hodnou dobu, a teprve když pochopila, že se rozhlíží marně, drobnými rychlými krůčky se vydala po chodníku směrem k hotelu, kde byly s neteří ubytovány.

Než se ti dva u kavárenského stolku vzpamatovali natolik, že byli zase schopni vnímat okolí, stará dáma už dávno zmizela.

Kapitola 2 

Frederic Neville vystoupil z dostavníku, cestovní vak si položil k nohám, počkal, až vůz odjede, a pak se vydal známou cestou k Barfleuru. Dýchal z plných plic a měl pocit, že nikde na světě vzduch tolik nevoní jako tady. Nikde není tak vysoké a čisté nebe jako doma. Jako nad Barfleurem… Dlouho si představoval tuhle chvíli a teď se mu zdálo, že se vznáší. Tak se cítí jen člověk, který se po dlouhé době vrací domů. K laskavé ženě, která mu nahrazovala matku, ke střízlivému Christianovi de Braie, z něhož si i přes počáteční neshody bral nakonec v životě příklad. Oni dva a Barfleur byli jeho domov. O Montignacu neměl už léta žádné zprávy, nestál o ně, už dávno zapomněl, že tam kdysi žil, nebo přesněji, nechtěl na to vzpomínat. Předpokládal, že má kdesi vlastního otce, který o něho nikdy neprojevil zájem, ale který pravděpodobně žil, protože jinak by mu starostlivá hraběnka Michèle oznámila jeho úmrtí. Oznámila by mu je i na druhý konec světa, kde poslední tři roky pobýval.

Teď se vracel zpátky – zocelený, uvyklý strázním a nepohodlí, poznamenaný jizvami, které utržil v bojích, nebo spíše v šarvátkách. A hlavně – vracel se dospělý. Když si vzpomněl na chvíli odjezdu a na sny a představy, které přitom měl, musel se smát. To už nebyla pravda. Maxmilián to předpověděl, když mu cestu doporučoval.

„Stane se z tebe chlap. Ve světě zapomeneš na věci, které tě doma trápí. Věř mi, sám jsem to poznal, jinak bych se to neodvážil tvrdit.“

Frederic tehdy odporoval, že na nic zapomínat nepotřebuje, ale Maxmilián se jenom vědoucně pousmál. Možná sám něco zpozoroval, možná mu skutečnost naznačila Isabella. Fredericovi bylo proti mysli, že vůbec někdo ví o tom, že se zamiloval do Berthierovy snoubenky a že proto opouští domov.

Naštěstí to věděla opravdu jen Isabella a Maxmilián, protože ten hlavní – Hugo – netušil ve své samolibosti nic.

Dopadlo to nakonec tak, že vyjeli s Fredericem z domova spolu. Na Madagaskar. Novopečený lékař a novopečený inženýr. Před nimi ležel celý svět, oba měli dost síly a sebevědomí, které s sebou nese mládí, a tak hodlali ten svět dobýt. Fredericovi brzy došlo, že je to nesmysl, že nakonec všechno, na čem záleží, je smysluplná práce, kterou člověk dělá rád. Hugovi vydržela bezstarostnost mnohem déle. Frederic mu to neměl nijak za zlé.

Daleko od domova se zase vrátilo jejich přátelství stejné jako na studiích. Tady ve vzdálené zemi už nebyl Hugo snoubencem Anny Lavallové, tady se dokonce zdálo, že žádná Anna ani neexistuje. Byl to docela jiný svět a spořádaná morálka francouzské venkovské společnosti se do něho vůbec nehodila.

Tady si Frederic odbyl své první milostné zkušenosti. Domorodá děvčata byla půvabná, velice mladá a oddaná. Na rozdíl od Huga ale vydržel celý rok s jednou malou přítulnou dívčinou, která mu uklízela a vařila. Vypadalo to, že ho má docela ráda, ale když pro ni přijel její otec, aby ji odvezl domů do vnitrozemí, protože ji hodlal provdat, odešla s úsměvem na rtech. Ten úsměv byl dokonce velmi spokojený, protože Frederic podle starého zvyku za ni dobře zaplatil, dokonce víc, než musel. Dívčin otec to kvitoval s uspokojením a netrvalo ani týden a přivezl Fredericovi novou služku a kuchařku. Další ze svých četných dcer, která byla věkově na řadě – bylo jí rovných čtrnáct let. Fredericovi to připadalo nemorální a dokonce se to pokusil dívčinu otci vysvětlit. Ten na něho jen nechápavě hleděl, pro něho to byl obchod jako každý jiný.

Hugo se smál až k slzám, když mu Frederic tu příhodu večer vyprávěl.

„Ty jsi ale naivní,“ škytal smíchem. „Vždyť jsi toho starého dobráka urazil. On ti za tvoje peníze nabídl to nejlepší, co doma měl, a tys to odmítl. Doufám, že sis nakonec dal říct a ten čokoládový poklad sis nechal.“

Frederic pokrčil rameny.

„Musel jsem, ten chlap strašně vyváděl, pak se sebral a mazal rychle pryč. Nemohl jsem dělat nic jiného. Ale nevím, co s ní budu dělat, je to ještě dítě…“

„Budeš s ní dělat totéž co s její sestrou,“ smál se Hugo.

„Kolik myslíš, že bylo jí?“

„Vypadala mnohem starší,“ zarazil se Frederic, „nikdy jsem se jí neptal.“

„Bylo jí přesně tolik jako téhle,“ pokrčil Hugo rameny. „Konečně si zvykni, že nejsi doma ve Francii. Tohle není civilizovaná země, tady jsou děvčata už ve čtrnácti dospělá. Proto je taky v tomhle věku provdávají, pokud je ovšem nemůžou dát do služby a tak na nich vydělat. A tatíček těchhle děvenek si na tobě pěkně namastí kapsu. I kdybys tu zůstal bůhvíkolik let, vždycky ti dodá nové zboží.“

„To je ale ohavné,“ řekl Frederic s přesvědčením.

„To je docela normální,“ odporoval mu Hugo. „To jenom ty máš předsudky a nerozumíš zdejším lidem. Tatíček holku výhodně provdá, protože bude mít velmi slušné věno. Díky tobě.“

V něčem musel dát Frederic Hugovi za pravdu, protože když se večer vrátil do svého domku, čekala ho uklizená domácnost, chutně upravená večeře a ochotná hospodyňka. Ochotná ke všemu. Když ho obsluhovala u jídla, klopila oči a ani jednou se na něho přímo nepodívala. Vypadala jako nevinné dítě. Když ale odešel od stolu, odstrojil se a sfoukl svíčku, vklouzla do pokoje, svlékla se a bez rozpaků si vlezla k němu do postele. Počínala si přitom natolik zkušeně, že zapomněl na všechny své dopolední námitky a vzal věci tak, jak byly. V tomto případě měl Hugo přece jen víc zkušeností než on.

Jak plynuly měsíce, bledly vzpomínky na Francii, na domov i na Annu. Dny byly vyplněné prací. Frederic získával zkušenosti na poli lékařské vědy, pomalu se oprošťoval od pochybností, nabýval rozhodnosti a sebedůvěry. Věděl, že taková praktická zkušenost by se mu ve Francii nikdy nemohla naskytnout, tady měl neomezené možnosti a také jich využíval. To, čemu by se doma učil dlouhé roky, tady si musel osvojit za několik měsíců. Neměl žádného učitele, k němuž by se mohl obrátit o radu, nebyl tu nikdo starší a zkušenější, aby rozhodl v obtížných případech. Tady se musel rozhodovat sám a jediným jeho rádcem byly knihy.

Někdy, když bylo příliš mnoho práce a on se cítil vyčerpaný, nenavštívil Huga celé týdny. Když se pak setkali, udivilo ho, jaká změna se s přítelem stala. Hugo byl v této zemi ve svém živlu. Bavilo ho hrát si na bílého pána. Tady měl mnohem neomezenější možnosti než doma. Nemusel dodržovat žádné konvence a jeho skutečná povaha, potlačená lety studií a pobytu ve vyšší společnosti, se rázem obnažila.

Frederic si to ostře uvědomil v den, kdy ho nalezl opilého už brzy ráno. Zašel za ním v jedné ze svých řídkých volných chvilek, aby si popovídali o starých časech, ale nenašel kamaráda ze studií, ale opilého otrokáře, který drezíroval několik stejně opilých domorodých děvčat. Zvlášť silně na Frederica zapůsobilo to, že na stole, politém vínem a posypaném popelem z doutníků, ležel dopis z Francie. Dopis od Anny Lavallové.

Vyhnal polonahá děvčata, uložil Huga do postele, dal mu mokrý hadr na hlavu a nechal ho spát. Nic víc se s ním dělat nedalo. Pak si sedl ke stolu a snažil se nevnímat dopis. Čekal, až se Hugo probudí, aby si s ním vážně promluvil. Bylo to nutné, protože místní duchovní a někteří důstojníci poukazovali na to, že orgie u pana Berthiera mají neblahý vliv na všeobecnou morálku a narušují dobré vztahy s domorodci. Velitel byl dokonce toho názoru, že by pan Berthier měl osadu opustit, protože užitek z jeho práce zdaleka nedosahuje jím napáchané škody. Ať už v poměru k obyvatelstvu, nebo k vojákům. Jeho dům se stal něčím horším než nevěstincem a orgie, jichž se nezřídka zúčastňovali i prostí vojáci, narušovaly morálku posádky.

Hugo se převracel na posteli a chrápal. Frederic na něho několikrát s odporem pohlédl a pak se vrátil očima k dopisu. Nakonec neodolal.

Moje lásko, psala Anna, myslím na Tebe s úzkostí v srdci, už je to čtvrt roku, co jsem od Tebe nedostala dopis. Mám o Tebe veliké starosti. Psal jsi mi, že ses zúčastnil těžkých bojů…

Frederic cítil, jak mu do tváře stoupá horko. Hugo se nezdráhal Anně lhát. Buď aby získal její obdiv, nebo aby v ní vzbudil strach o svou osobu. Obojí bylo stejně nečestné.

Nemůžu se zbavit pocitu viny, psala Anna, a prosím Tě za odpuštění. Stydím se za to, že jsem nechtěla vyhovět Tvé prosbě. Kdybych věděla, do jakého nebezpečí jdeš, neudělala bych to. Teď se jen modlím, aby ses mi vrátil. Přísahám, že Ti už nebudu vzdorovat, jen se mi vrať.

Frederic nedočetl. Mrštil dopisem na stůl a bez jediného pohledu na vyspávajícího opilce vyšel z místnosti.

Brzy po této události opustil Hugo osadu. Otec ho zavolal zpátky do Francie. Bylo načase, aby se oženil a převzal rodinný podnik.

Před odjezdem uspořádal Hugo důkladnou pitku, o níž se vyprávělo ještě dlouhé měsíce. Frederic se jí nezúčastnil, omluvil se povinnostmi, a ani příliš nelhal. Na rozdíl od Huga měl spoustu práce.

Hugo ho navštívil hned příští ráno. Přišel sice jen na kus řeči, jak neustále ujišťoval, ale nakonec se ukázalo, že pravda je někde docela jinde. Nakazil se pohlavní chorobou od jedné ze svých domorodých milenek, potíž byla v tom, že nevěděl od které, a teď před odjezdem se chtěl vyléčit. „Vzhledem k tomu, že se hodlám hned po návratu ženit, je tahle lapálie dost nepříjemná,“ řekl s úšklebkem.

Frederic si vybavil něžnou Annu, která psala svému miláčkovi tak láskyplné dopisy, Annu, která byla ochotná odhodit zábrany a oddat se mu z lásky ještě před sňatkem, a nasadil veškerou dostupnou léčbu.

„Nechal jsi to zastarat,“ vyčetl Hugovi. „Doporučoval bych ti, aby ses hned po příjezdu domů neženil. Je pravděpodobné, že bys Annu nakazil. Také je tu možnost, že nebudeš moct mít děti. Při kapavce dochází k zánětu, který vede občas až ke sterilitě…“

Hugo to okomentoval několika peprnými výrazy a dlouhým smíchem. Ujistil Frederica, že v tomto směru si o něho nemusí dělat žádné starosti. Berthierové měli vždycky spoustu potomků a on už se postará o to, aby Anna porodila dědice nejpozději rok po svatbě.

Frederic mu opakovaně vysvětloval mechanismus onemocnění, ale Hugo se choval jako hluchý.

Pak se rozešli. Hugo odjel do Francie a Frederic, který na Madagaskaru zůstal ještě celý další rok, o něm neměl žádné zprávy. Ani je nečekal. Hugo nebyl typ vyžívající se v psaní dopisů. Jejich přátelství, alespoň pro Frederica, skončilo. Neměli spolu už nic společného. Nic, kromě zájmu o Annu Lavallovou.

Frederic si teď vykračoval zlehka a vesele, myšlenky na tři léta v koloniích nechal za sebou, myslel jenom na hraběnku Michèle, která bude překvapená jeho nenadálým příjezdem. Nahrazovala mu celý život matku a on zapomínal, že je to vlastně stará paní. Bylo jí už přes sedmdesát. Ale byla vždycky tak živá, veselá, optimistická. Před ní léta couvala, nad ní neměl čas žádnou moc.

Přehodil si cestovní vak do druhé ruky a s veselou tváří vkročil do brány Barfleuru.

Hrabě Christian de Braie hleděl na adoptivního syna se smíšenými pocity. Jeho opravdový zármutek ho udivoval. Nikdy moc nevěřil tomu malému vetřelci z Montignacu. Ani jemu, ani jeho sestře. Ta ostatně ukázala svou pravou tvář už před několika lety. Nikdy nepochyboval, že Frederic, protože byl z téhož hnízda, je stejný. Teď už si tím nebyl tak jistý.

„Proč jste mi nenapsali?“ zvedl Frederic hlavu a smutek v jeho hlase byl tak upřímný a hluboký, že Christian pocítil bodnutí u srdce.

„Neměli jste právo mi nic nenapsat. Přijel bych dřív. Sehnal bych si jakoukoli loď, jen abych mohl být u ní.“

„Napsali jsme ti,“ odpověděl Christian tiše. Jeho hlas zněl dutě jako hlas velmi starého a zlomeného člověka.

„Poslali jsme ti i telegram, když už bylo jasné, že se blíží konec. Ona sama tě chtěla vidět. Pořád čekala.“

Frederic si zakryl oči a odvrátil se.

„Nemůžu za to, že tě telegram ani dopis nezastihly,“ pokračoval Christian. „Byl jsi už zřejmě na cestě, a tak nebylo možné ti je doručit.“

Frederic si protřel zarudlé oči. Sotva vnímal Christianova slova. V duši měl prázdno. Pevný hrad jeho dětství se zřítil. Michèle byla jeho domov, jeho jistota. Byla! Jak strašně znělo to slovo. Byla! Už nikdy nebude. Její smrt ho zastihla zcela nepřipraveného. Vždyť jí se čas opravdu vyhýbal. Vyhýbal se tak dlouho, že ho nakonec nikdo už nevnímal. A on si přesto vybral svou daň. Nejvyšší.

„Do poslední chvíle myslela na tebe,“ slyšel jako z dálky Christianův hlas. „Ty jediný jsi byl ještě nezaopatřený. Jinak se se všemi vyrovnala. Chtěla, aby ses osamostatnil, a sehnala ti proto praxi. Je to sice daleko odtud, ale zato na krásném místě na pobřeží. Zdá se, že je to velmi slušná praxe.“

Nemám už nikoho, pomyslel si Frederic a v srdci měl prázdno. Je mi jako malému dítěti, kterému zemřela matka. A to jsem věřil, že jsem dospělý, že mě už nic nemůže zaskočit. Že jsem na všechno připravený. Proč umřela právě ona? Proč ne on?

Zadíval se na Christiana. On, který je o pěkných pár roků starší, než byla ona. On měl zemřít. Kdyby se kolo osudu obrátilo, ona by žila a můj návrat domů by dopadl úplně jinak.

„Ty mě neposloucháš,“ vyrušil ho z myšlenek Christianův hlas.

„Promiňte. Myslel jsem na ni.“

„Chci tě ujistit,“ řekl Christian a nespouštěl z něj podivuhodně modré oči se stejným leskem, jaký měly ve dvaceti, „že Barfleur zůstává tvým domovem. Nikdo tě o něj nepřipraví. Tady jsi doma a můžeš tu zůstat, jak dlouho budeš chtít. Já tě budu podporovat, dokud se nepostavíš na vlastní nohy. To pro případ, kdyby ta praxe nebyla tak výnosná, jak se zdá. Dneska je možné všechno.“

„Děkuji,“ zvedl Frederic hlavu. „Ale já si musím poradit sám. Nemůžu se nechat donekonečna od někoho živit. I tak jsem vám vděčný za vaši nabídku. Vážím si jí.“

Hrabě de Braie vstal.

„My dva, Fredericu, jsme si nikdy moc nerozuměli, ne, neodporuj mi, já nejsem sklerotický stařec a dobře vím, co povídám. Opatrnost byla na obou stranách, to uznáš. Přesto jsem v tebe věřil stejně jako ona. Kdyby tomu tak nebylo, nedal bych tě studovat právě medicínu. Jsem rád, že jsi takový, jaký jsi. A pokud budeš něco potřebovat, budu tady, abych ti pomohl. Tak jako by to udělala ona.“

Frederic se pomalu zvedl a postavil se proti němu. Byli oba stejně vysocí a z jejich rysů vyzařovala určitá podoba, která dokazovala, že jsou oba ze stejné krve, i když lety pomíchané.

„Děkuji,“ usmál se mladík s námahou. „Děkuji vám za všechno a nejvíc za to, co jste mi teď řekl. Děkuji vám i za ni. Ale teď bych rád odjel. Až budu mít sílu a odvahu, potom se sem zase vrátím. Jako domů.“

„Nenech mě čekat dlouho,“ řekl hrabě de Braie.

„I můj čas je už omezený. Nechtěl bych čekat marně.“

Kapitola 3 

Doktor Frederic Neville se rozhlížel prostornou ordinací a necítil přitom nic kromě absolutní bezradnosti.

Tohle byla ona praxe, kterou mu zajistila zesnulá Michèle de Braie.

„Zvěčnělá paní hraběnka,“ jak se vyjádřil starý doktor Legrand, který měl velkou radost z jeho příjezdu.

„Rád vás zasvětím do všeho, co budete potřebovat,“ opakoval nadšeně. „Vím, že jste byl několik let v koloniích a jste i přes své mládí zkušený lékař. Kolik je vám vlastně let, pane kolego?“

„Šestadvacet,“ odpověděl Frederic roztržitě. „Totiž bylo mi vloni. Letos mi bude sedmadvacet. V koloniích jsem byl něco přes tři roky. Šel jsem tam hned z univerzity.“

„Budu vám nápomocný,“ poklepal mu doktor na ramena. „Dělal jsem tady praxi přes čtyřicet let. Pokud budete stát o názor starého muže, všechny mé vědomosti jsou vám k dispozici.“

„Budu si jich velice vážit,“ uklonil se Frederic. Rozešli se jako přátelé a toto přátelství pak pokračovalo k nemalé spokojenosti jich obou až do konce doktorova života. Frederic nikdy nemusel litovat, že první den vyslechl tolik řečí. Doktorovy znalosti se mu nejednou hodily. Dokonce i v tak choulostivém případě, na jaký by si netroufal ani pomyslet. Týkal se Anny Lavallové.

S ordinací doktora Legranda převzal Frederic Neville i starou ošetřovatelku Bonnetovou. Byla to dáma rozšafná a ve své práci se vyznala. Frederic se několikrát přesvědčil o tom, že její úsudek o lidech je překvapivě přesný. Kromě toho znala historii kdejaké rodiny v kraji a její vědomosti byly nevyčerpatelné. V tom se jí nevyrovnal ani starý doktor.

Paní Bonnetová rozlišovala tři druhy pacientů.

Do první skupiny patřili všichni „obyčejní“ pacienti, počítaje v to obecního posluhu i pana starostu. V tom byla paní Bonnetová velice demokratická.

Do druhé skupiny zařadila ty, kteří jí nebo doktorovi byli něčím prospěšní, a měli proto právo na přednostní ošetření nebo jeden úsměv navíc. Do této skupiny patřil její zelinář, mlékařka, obchodník s dřívím.

A pak následovala skupina poslední – privilegovaní. Mezi ně patřili bez rozdílu pohlaví a původu všichni, které paní Bonnetová milovala. Byli to prostě její oblíbenci a měli přednost přede všemi.

Složení této třetí skupiny připadalo Fredericu Nevillovi poněkud komické. Byla to sbírka všech možných lidí, počínala beznohým válečným veteránem Jeanotem a končila paní učitelovou, která byla v očích paní Bonnetové chudinka, protože ten její měl každou chvíli jinou ženskou a ona nikdy nechodila do společnosti. Důvody paní Bonnetové byly právě tak nevyzpytatelné a složité jako sám výběr jejích oblíbenců.

Frederic k tomu výběru v žádném případě nemohl nalézt klíč, nicméně záliba paní Bonnetové v jejích třech třídách byla nevinná, a tak jí nechal volný průchod. Mnohokrát se přitom i pobavil. Nic nenasvědčovalo tomu, že by se mělo přihodit něco nezvyklého. A přece se tak stalo.

Seděl u stolu a naslouchal obvyklým zvukům z ulice, když se ozvalo nesmělé klepání, na které paní Bonnetová vyletěla jako podrážděná vosa. Frederic se zájmem očekával další vývoj. Chvíli bylo slyšet jen tichý šepot a pak laskavý hlas:

„Ale jen se ničeho nebojte, dušinko drahá. Náš nový pan doktor je stejně dobrý jako ten starý.“

Pochopil, že přichází někdo z privilegovaných. Ve dveřích nastala drobná tahanice, z níž paní Bonnetová vyšla vítězně, neboť se zjevila mezi veřejemi a v dlani třímala jako vítěznou trofej ruku mladé ženy.

Frederic cítil, jak se mu prudce rozbušilo srdce. Ta ruka patřila Anně Lavallové, kterou tady nečekal ani ve snu.

V jakémsi ohlušujícím zmatku pomalu vstával a nespouštěl přitom z Anny oči. Neušlo mu její zděšení, když ho poznala. Z tváře se jí dalo vyčíst, jak lituje, že do dveří ordinace vůbec vkročila.

„To je paní Berthierová,“ spustila Bonnetová. „Naše dušinka. Už tady nebyla dobré dva měsíce. Však jsem si taky říkala, co se s ní stalo, že si ani nejde pro svoje léky…“

Frederic stál a hleděl na Annu, dokud Bonnetová neskončila.

„Dobrý den,“ řekl nakonec a musel si odkašlat, protože hlas ho neposlouchal.

„Dobrý den,“ odpověděla tiše a poprvé k němu zvedla oči. „Promiňte, nevěděla jsem, že tu není doktor Legrand. Chtěla jsem jenom…,“ zmlkla a do tváří se jí začala vkrádat červeň.

„Ale náš pan doktor vám možná pomůže lépe než doktor Legrand,“ dala se slyšet Bonnetová. „Byl ve světě a zná věci, o kterých my tady na venkově nemáme ani tušení.“

„Ne, já ne…, opravdu…, snad abych přišla jindy,“ koktala nesouvisle Anna a Fredericovi se jí najednou zželelo. Paní Berthierová! Už ne slečna Lavallová, ale paní Berthierová. S čím se asi chodila léčit k doktoru Legrandovi, že to nechtěla prozradit? Temné podezření mu šlehlo mozkem, ale zahnal je jako obtížný hmyz. Ne, to není možné. To by Hugo nedopustil. Tak bezohledný přece by nedokázal být.

Paní Bonnetová, která vycítila, že její přítomnost je zbytečná, pustila Anninu ruku a s vysvětlením, že jde něco zařídit do lékárny, je opustila. Ještě ve dveřích se ale otočila a pozorně si je prohlédla.

„Rád vás vidím, paní Anno,“ řekl Frederic a podal mladé ženě ruku, aniž přemýšlel o tom, zda je to slušné či ne. Jeho hlas už zněl klidně a neosobně, jako když mluvil s kterýmkoli jiným pacientem.

„Posaďte se.“ Nabídl jí křeslo a posadil se proti ní.

„Jsem moc rád, že vás vidím,“ opakoval. „Nikdy bych si nepomyslel, že vás tady potkám. Je to neočekávané, ale o to radostnější.“

Letmo se usmála a on si uvědomil, že je ještě hezčí, než jak si ji pamatoval. Její temné oči zůstaly stejně hluboké a záhadné, něžný úsměv se nezměnil. A přece v ní bylo něco nového, něco, co ji odlišovalo od bývalé Anny. Jakýsi vnitřní rys, který vtiskuje člověku utrpení.

Nedokázal ten pocit definovat, ale o to silněji jej cítil. To neznámé v Anně bylo tiché trápení, které se marně snažila ukrýt.

Uvědomil si, že na něho mluví, až když řekla:

„Bude rád, až se dozví, že jste tady.“

„Prosím?“

„Říkám, že Hugo bude rád, až se dozví, že jste tady,“ opakovala a mírně se usmála.

„Ano,“ řekl mechanicky. „Pozdravujte ho, prosím. Také bych ho rád viděl. Jak se mu dařilo po tom, co se vrátil z Madagaskaru?“

„Myslím, že velice dobře. Dokonce tak dobře, že nepřevzal otcovu firmu, ale osamostatnil se, ostatně za vydatné pomoci vašeho bratrance Maxmiliána de Braie. Koupil výhodně menší továrnu nedaleko odtud. Proto jsme se přestěhovali. Náš dům stojí trochu o samotě. Jmenuje se Zátiší.“

Pak nastala dlouhá odmlka, kterou Frederic přerušil až tím, že se zeptal, co ji k němu přivádí.

Vypadalo to, že horší téma si nemohl vybrat, protože Anna se náhle ocitla v rozpacích, a když řekla, že si přišla pro nějaký lék na spaní, vyznělo to jako lež. Od té chvíle také začala spěchat, a tak jí předepsal, co chtěla, a nechal ji odejít.

Hned jak za ní zapadly dveře, objevila se paní Bonnetová a Frederic pochopil, že nebyla v žádné lékárně, ale že docela počestně naslouchala za dveřmi.

„Sestro,“ řekl přísně, „příště mě nenechávejte s paní Berthierovou o samotě, nesluší se to. Bylo velmi nezdvořilé, že jste tak najednou odešla. Co si paní Berthierová pomyslí.“

„Chtěla jsem vám poskytnout nerušený rozhovor,“ pravila paní Bonnetová důstojně. „Pochopila jsem, že se znáte a že byste si možná rádi v klidu popovídali.“

„Její muž byl mým dlouholetým přítelem,“ odpověděl Frederic neochotně. „Studovali jsme spolu.“

Paní Bonnetová se při těch slovech zatvářila kamenně, ale po chvíli roztála a během příští půlhodiny mu vysypala všechno, co o Berthierových věděla. Bylo zřejmé, že miluje „dušinku“ paní Annu, která byla taková trpitelka, a o to víc nesnáší pana Berthiera, protože žil „nemorálním“ životem. Věděli to všichni, samozřejmě kromě té ubohé „dušinky“. Pan továrník docházel do několika vykřičených domů a o pitkách, které tam organizoval, se vždycky ještě dlouho vyprávělo. Chudinka paní Berthierová byla vzorná žena, která měla na světě jenom trápení, alespoň podle toho, co říkali lidé.

A to největší trápení, jaké může ženskou potkat, ji vodilo každého čtvrt roku do ordinace doktora Legranda, který jí vozil léky z Paříže. Nemoc paní Berthierové se jmenovala neplodnost a nebylo žádným tajemstvím, že si ta chudinka kvůli tomu už vyslechla nemálo urážek od svého manžela. Tohle je malé město, tady se nic neutají! Frederic poslouchal drnčící mlýnek paní Bonnetové jako očarovaný. To nemohla být pravda. Tohle by Hugo přece nemohl udělat. Paní Bonnetová pokračovala, ale on ji už neposlouchal.

„Přineste mi spis paní Berthierové,“ přerušil ji uprostřed nejbarvitějšího líčení posledních výstřelků pana Berthiera.

Nikdy nečetl nic tak pozorně jako těch několik listů, týkajících se Annina zdravotního stavu. Nemýlil se. Anna byla zcela zdravá mladá žena. Příčinu její neplodnosti bylo zřejmě nutné hledat jinde.

Stejný názor jako on měl i starý doktor Legrand, s nímž celý problém rozebíral večer při víně v nezávazném rozhovoru, jaký se vede mezi kolegy.

„Je úplně zdravá,“ tvrdil Legrand. „Já sám jsem ji několikrát vyšetřoval. Veškeré její tělesné funkce jsou v naprosté harmonii, jak i zdravotní spis dokazuje. Abych nabyl jistotu, nechal jsem ji několikrát vyšetřit v Paříži u slovutných kapacit v oboru ženského lékařství. Paní Berthierová je zdravá. Buďto je ta její porucha psychického rázu, což se často, zvláště u mladých žen, které netrpělivě čekají na první těhotenství, stává, nebo závada tkví v panu Berthierovi. To nám nebylo možné zjistit, neboť pan Berthier jakékoli lékařské vyšetření odmítl s poukazem na to, že je zdravý jako ryba, že v jeho rodině žádné nemoci nejsou a všichni předkové zplodili mnoho potomků. On sám pochází ze tří dětí, ale jak často připomíná, levobočků jeho otce pobíhá po Marseilli nejméně půl tuctu.“

„A on sám má levobočky?“ zeptal se Frederic lehkým tónem, jakým byla celá rozprava vedená. Nechtěl, aby starý doktor poznal, jak velice ho dané téma zajímá a jaké pocity se mu přitom honí hlavou.

Doktor Legrand upil ze sklenice a pak si labužnicky pomlaskl.

„Je to zvláštní. Mužná síla panu Berthierovi nechybí, to dokazuje i počet jeho, přítelkyň‘ a hojně přetřásané zkazky o jeho, výkonech‘. Ale nikdo neslyšel, že by měl nemanželské dítě.“

Frederic nechal starého doktora mluvit a věnoval se vlastním myšlenkám. On nepotřeboval žádné vysvětlení, jemu bylo už teď všechno jasné. Nebo skoro jasné.

Nic z toho ale nesvěřil doktoru Legrandovi, který se ponořil do obšírného rozkladu o neplodnosti zaviněné z té či oné strany.

Anna Berthierová už do ordinace nepřišla, ale jak si zjistil, lék na spaní jím předepsaný si v lékárně nechala udělat.

Místo Anny se objevil sám velký Hugo Berthier. Vtrhl do ordinace jako velká voda a Frederic si pomyslel, že jeho bývalý přítel příliš nezměnil zvyky od dob, kdy vcházel do domorodých chatrčí.

Paní Bonnetová na něj vyletěla jako rozčilená kvočna, ale on ji odkázal do patřičných mezí. Uraženě odešla a práskla za sebou dveřmi. Hugovi to bylo k smíchu, nějaká paní Bonnetová ho nezajímala.

„Divím se, že tu trpíš takovou starou čarodějnici,“ otočil se k Fredericovi, když za paní Bonnetovou zapadly dveře. „Já na tvém místě bych si pořídil pěknou mladou křepeličku, kdo se má koukat na takovou starou rašpli.“

„Bravo,“ ušklíbl se Frederic, „tohle se dá možná praktikovat v tvém případě, co se týká sekretářek. Ale já potřebuji dobrou ošetřovatelku, a ne holčičku na mazlení. A dobrá ošetřovatelka paní Bonnetová je.“

„Já mám raději holčičky na mazlení,“ poznamenal zbytečně Hugo. „Ovšem zapomněl jsem, že ty jsi z jiného těsta. Zdá se mi, kamaráde, že nějak okoráváš. Brzy z tebe bude typický venkovský doktor a k tomu ještě starý mládenec. Copak tobě se nestýská po ženských? Zjistil jsem, že jsi tady skoro čtvrt roku, a ještě tě nikdo neviděl v žádném ze zdejších zábavních podniků. Pokud ti můžu doporučit, navštiv bar U Mici, tam najdeš všechno, po čem srdce prahne.“

„Moje srdce prahne zřejmě po docela jiných věcech,“ řekl Frederic odmítavě. „Kromě toho nemám rád podniky, jako je ten, který mi doporučuješ. A pak budu se ženit,“ dodal v náhlém popudu. „Mám snoubenku a jsem jí věrný.“

Hugo se smál dlouho a upřímně a Frederic potlačil touhu udeřit ho do lesklé, hladce vyholené tváře.

Hosté se přesunuli na terasu, kde se podávalo půlnoční občerstvení. Frederic vyšel ze salonu jako poslední. O občerstvení nestál a sám nepozorován mohl lépe sledovat Annu.

Paní Berthierová byla dokonalá hostitelka. Klidná, usměvavá, předvídavá. Jenže on ji pozoroval už několik týdnů a věděl, že pod tím zdánlivým klidem a dokonalostí bouří vášně. Že se tam ukrývá smutek jdoucí ruku v ruce s nešťastným manželstvím. A také bezmocná nenávist k Hugovi a k ženám, které ji vystrnadily z jeho srdce.

Frederic nebyl na návštěvě v Zátiší poprvé. Od Hugova vpádu do ordinace uplynul už měsíc a za tu dobu se změnila spousta věcí. Obnovily se staré „přátelské“ styky a začaly návštěvy na večírcích v Zátiší.

Ošetřovatelka Bonnetová se uzamkla do ledového mlčení. Frederic věděl, že mu nikdy neodpustí fakt, že se přátelí s tak bezbožným a nemravným člověkem.

Do ulity mlčení a chladného odstupu se stáhla i Anna a Frederic tušil, že jí není jeho přítomnost v Zátiší příjemná. Ne z toho důvodu, že by měla výhrady přímo k jeho osobě, ale proto, že znal ji i Huga dřív, a tak mu nemohl ujít rozdíl mezi časy minulými a nynějšími. Také jí vadilo, že od doktora Legranda věděl o jejím trápení. Frederic stál v otevřených dveřích na terasu a nespouštěl z Anny oči. Obdivoval ji. Tvářila se klidně a vyrovnaně, přestože stejně jako všichni ostatní hosté byla před chvílí svědkem toho, jak se Hugo velice nápadně vytratil s jednou dámou nevalné pověsti. Dokázala se ovládat a neztratila nic ze své důstojnosti.

Hosté se postupně rozcházeli, ale Frederic dál zůstával na terase. Díval se, jak Anna přechází po pokojích a jak rovněž sama odchází spát, protože Hugo se ještě nevrátil domů.

Světla v pokojích hasla jedno po druhém a nakonec zůstalo svítit jen jediné. Frederic byl dost slušně obeznámen s uspořádáním Berthierova domu, a tak věděl, že je to světlo z Anniny ložnice. V duchu kráčel po schodišti a otvíral jedny dveře za druhými. Představoval si, jak tam sedí smutná a opuštěná, jak se ukládá ke spánku. V duchu viděl její něžnou tvář, plachý pohled a nesmělý úsměv…

„Pokud by pán dovolil, zavřel bych dveře na terasu,“ ozval se vtom vedle něho tichý hlas a Frederic sebou škubl, nepříjemně vyrušený ze snění. Za ním stál majordom a s nepatrně zdviženým obočím se mu díval do tváře.

„Netušil jsem, že je pán ještě tady. Dám pokyn řidiči, aby předjel a dovezl pána domů.“

„Kolik je hodin?“ zeptal se Frederic.

„Půl třetí, pane.“

„Pan Hugo se ještě nevrátil?“

„Dosud ne, pane.“

„To mě mrzí.“ Frederic pokrčil rameny, seběhl z terasy na volné prostranství před vchodem a zamířil pryč.

„Ale pane,“ volal za ním majordom a z hlasu mu zazníval údiv. „Kdybyste se obtěžoval dovnitř. Musím uzamknout dveře a hned potom vám obstarám řidiče a odvoz…“

„Jen klidně zamkněte,“ odpověděl mu hlas ze tmy. „Je krásná noc a já se rád projdu.“

„Ale pane, do městečka je to víc než hodina cesty.“

„Nedělejte si se mnou starosti, dobrou noc.“

„Jak si přejete, pane, dobrou noc.“

Doktoru Fredericu Nevillovi trvala cesta víc než hodinu. Nespěchal. Vdechoval vůni letní noci a před očima měl Anninu tvář. Smutnou tvář spočívající na polštářích manželského lože, na němž většinu nocí spala sama.

Týden nato seděl v domě doktora Legranda a naslouchal nekonečnému vyprávění starého pána. Doktor Legrand byl opravdu studnicí vědomostí, co se týkalo historie městečka. Když měl dobrou náladu, a tu míval teď často, začal vyprávět a jeho povídání nebralo konce. Znal své pacienty nejen jako praktický lékař, díval se na ně i zrakem svého tajného koníčka, kterým byla psychiatrie. Měl dokonce soukromou kartotéku, kde si poznamenával zajímavé případy. Někdy do ní nechával Frederica nahlédnout.

„Až umřu, bude to stejně všechno vaše,“ usmíval se.

„Teď to ještě pořád považuji za svůj majetek. Někteří pacienti dosud chodí ke mně, zvláště stydlivé dámy se obávají vašeho mladého zraku. Raději přijdou za mnou, ze mne už nemá strach ani jeptiška.“

Zasmál se, ale pak zvážněl.

„Vlastně vám to říkám proto, že za mnou dnes byla paní Berthierová. Mimo jiné chtěla předepsat lék na spaní, který jste jí minule doporučil. Prý je moc dobrý. Jenže já nevěděl, co by to mělo být, a tak jsem ji odkázal na vás. Domnívám se, že vás zítra navštíví. Příliš nadšená sice nebyla…“

Frederic tázavě nadzvedl obočí.

„Tím se vás nechci dotknout,“ pokračoval starý doktor kvapně. „Ta dáma má před vámi ostych proto, že jste přítelem jejího manžela, a jak mi sám pan Berthier nedávno sdělil, přítelem letitým.“

„Ano, to je pravda,“ odpověděl Frederic pomalu.

„Byli jsme s Hugem přáteli v době, kdy jsem neměl ani ponětí, co se z něj jednou stane a jak moc na to doplatí právě Anna Lavallová. Znal jsem ji, doktore. Byla to krásná mladá dívka. Naivní a nevinná. Strašně ho milovala a já…,“ usmál se rádoby shovívavě, „já jsem miloval ji. Byla to moje první láska.“

A zůstala, pomyslel si doktor Legrand, který se nedal zmýlit jeho lehkým tónem. Tak odtud zřejmě pramení všechny problémy, které komplikují jemu i té mladé dámě život. Proto k němu nechce chodit. Škoda že si vzala Berthiera, Neville by se k ní hodil mnohem lépe.

Žádnou z těch úvah ale nepronesl nahlas, místo toho řekl:

„Pak byste se tím spíše měl pokusit té dámě pomoct. Je to nešťastná mladá žena a její manžel ji systematicky ničí. Říkám vám to naprosto otevřeně, ať už jste jeho přítel, nebo ne. Paní Berthierová je z žen, které jsou ochotné trpět, jen aby manželství udržely. Ona vytrvá i v těch nejhorších podmínkách. Prospělo by jí, kdyby od něho odešla, ale na to nikdy nepřistoupí. Raději zemře nebo se bude do smrti trápit jen proto, aby dostála svým povinnostem.“

„Vystihl jste ji velice přesně,“ zamumlal Frederic.

„A mně vadí, když vidím, jak se ze všech sil snaží udržet zdání, že v jejím manželství je všechno, jak má být. Je úžasná a…“

Zarazil se a zmlkl.

„Možná by jí pomohlo, kdyby se stala matkou,“ řekl doktor Legrand. „Dítě zcela změní život každé ženy. Dá mu smysl. I ta nejnešťastnější osoba se dokáže upnout na dítě a díky němu zapomenout na své trápení. Někdy se stává, že se usadí i manžel. Ačkoli u Berthiera… No alespoň by nebyla tak osamělá.“

„Svěřila se vám?“ odvážil se zeptat Frederic.

„Samozřejmě že ne,“ ohradil se doktor. „Žena jako ona se svěřuje jen málokdy. Své problémy si nechává do zpovědnice. Je to velmi horlivá katolička, jak určitě víte. Ale já celý život naslouchám lidským příběhům a málokterý z nich je veselý. Občas už dokážu slyšet i to, co se mi pacient snaží zamlčet. Stačí mi náznak…“

Podíval se na Frederica, a když viděl, že ho mladší kolega napjatě poslouchá, pokračoval:

„Paní Berthierová měla smůlu. Byla mladá a nezkušená a v manželství zažila jen nepříjemnosti a ponižování. Obávám se, že už při svatbě byl její muž namol opilý a choval se k ní hrubě. Poznamenalo ji to. Nosí to v sobě jako ránu a to, jak se k ní Berthier chová v současnosti, trauma ještě prohlubuje. Jí nepomůžou žádné léky, potřebovala by zázrak, který by obrátil jejího manžela na pravou cestu.“

Doma Frederic rozebíral znovu a znovu celý rozhovor. Byl si jistý, že ho starý doktor prohlédl. Že tuší, jaké city chová k Anně, a že ho každým slovem varuje, aby jí nebral klid.

Kapitola 4 

„Mám toho všeho po krk.“

Hugův rozčilený hlas pronikl otevřenými dveřmi na terasu a nepřipraveného Frederica zasáhl jako ledová sprcha.

„Ty ses vrátil?“ Polkl.

„Anno…“