Tiché myšlenky

Lunaura Ellyon

Nakladatelství SOLIS

© SOLIS, 2025

Vydalo v roce 2025 nakladatelství Solis,

Příkop 4, 602 00 Brno,

web: http://www.solis-nakladatelstvi.cz,

e-mail: nakladatelství.solis@email.cz

jako celkově 93. a 1. elektronickou publikaci v edici SOLIS

První vydání, 1. elektronické

Napsala ©Lunaura Ellyon

Ilustrace Kristína Čvirigová

Obálka: JPolc v programu CANVA

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-53064-41-5 (ePub)

ISBN 978-80-53064-42-2 (PDF)

Anotace:

„163 tichých myšlenek“ je soubor introspektivních úvah, básní a aforismů, které překvapí svou hloubkou a citlivostí. o to víc, když zjistíte, že autorkou je představitelka generace Alfa.

Lunaura Ellyon svým debutem dokazuje, že věk není překážkou pro vhled do lidské duše.

Tato kniha je niternou výpovědí o hledání pravdy, lásky, identity i místa v současném světě. Klade otázky, které si mnozí z nás nedokáží přiznat ani v dospělosti, a zároveň nabízí poetické i drsné postřehy o životě, lidské křehkosti a touze po smyslu.

Skrze ticho myšlenek čtenář slyší výkřiky generačního pocitu – touhy po změně, bolesti ze světa, ale i naděje, že právě slovy lze věci proměnit.

Někdy to, co vypadá jako pouhý klam, může být nakonec tvůj ráj.

Vyvěrej, vyvěrej, vodičko,

přijmi tohle malé štěstíčko.

Že není nic lepšího než trochu upustit páru

a nechat odeznít malinko toho sváru. 

I když je náš život samá překážka a trable, chci ho žít.

Proto je mi ctí, že mohu být. 

Každý máme dva klíče. Ten, který dostáváme, a ten, který si koveme sami.  

Když přijala své pravé já, zjistila, kde je pravda ukrytá. 

Život si nevybíráme. Ale cestu, po které budeme pokračovat a přetvořovat život, ano.

Chceme mít všechno, co mají ti druzí, a zapomínáme, že možná oni nemají to, co máme my. Naše je nám málo a jim jejich také. Kruhu, v němž žijeme, se říká závist. 

Neustále na nás řve a křičí, jak ho neposloucháme, a on nás přitom chce pouze udržet v bezpečí. Někteří ho poslechnou a najednou si tvoří větší a větší odstup, straní se zábavě, kterou kdysi tak milovali, vzdalují se přátelům. A proč? Protože mají strach. Kolikrát vlastně ani neví z čeho. Strach je jenom iluze, je odlišný od svého bratra opatrnosti, ale tak moc se mu chce podobat.

Dříve, teď, potom. Dříve jsi byl, teď jsi a pak budeš. 

Žij, dýchej, vzpomínej. 

Najdi svou cestu a vše začne dávat smysl. 

Pokud tě někdo nasere, uvědom si, že má možná tak špatnej den jako ty. 

Můžeš mít zavřený oči a stejně tak dobře vidět.

Lásku dávej, ale nečekej ji zpět. Pokud by si to pověděl každej člověk na Zemi, všichni dostali by pocit, kterej tak chtěli. 

Je zvláštní, jak věci, které máme před nosem, nevědomky odmítáme, až ignorujeme, ale po věcech, které jsou nám příliš vzdálené, tak srdcervoucně toužíme. 

Příroda by byla jako obrázek, kdybychom ji nechali malovat.  

V životě je potřeba jej pochopit. Ale abychom život opravdu pochopili, je nutné, abychom žili. 

I ti, kdo neumějí zpívat hlasem, umí zpívat duší a srdcem. 

Často zapomínáme, jak krátkej náš život vlastně je. Pomlouváme, závidíme a nenávidíme, ale proč vlastně? Tím, že děláme špatné věci, ničíme krásné chvilky, které bychom jinak mohli prožít ve štěstí. Také znám ten pocit. 

I slovo „Nikdy“ má více stran. Můžete říct: „Nikdy jsem nekouřil.“

A pak můžete říci: „Nikdy jsem nechtěl začít.“

Zakousl ses do něj jako do čerstvě napečeného kuřete a odmítal ses jej vzdát. Svého snu, který jsi tak urputně toužil uskutečnit. 

Snít neznamená chtít a být neznamená žít. 

Nemusí to být pravda, abychom tomu věřili. Stačí, když to dobře vypadá. A takhle pracuje Lež. 

Neodsuzuju ty, co nečtou knihy. Jenom mi jich je líto, neboť neví, o co se okracují. 

Ženy jsou trnité růže a muži opatrní i neopatrní zahradníci. 

Jsme.

Nepochopíš, nevadí, uč se dál. Nechceš chápat, v pohodě, ale dál už za mnou nechoď. Pochopíš, usměju se, máme si o čem povídat. 

I ticho vydává zvuky. 

Taky znáte ten pocit, když si jen tak sednete na postel, obejmete svou oblíbenou knihu a všechny myšlenky zmizí? 

Byla dívkou krásnou, ale uvnitř pošetilou a pomlouvající. Ťeď, když stáří obejmulo ji pažemi, ví, že nemusí být krásná z venčí, hlavní je, že je takovou uvnitř. 

„Babi, proč nejsi tak krásná jako máma?“ ptala se malá holčička.

„Jsem, jenom to každí nevidí,“ odvětila stará žena. 

Jednou jsem se ptala své babičky: „Proč jsou vztahy mezi tebou a mámou tak strašně napjaté? Proč se neudobříte?“

Odpověděla mi: „Tím se netrap, je to složitý.“

Proč se smyšlené věci zdají být příjemnější než ty skutečné? Možná proto, že jsou obrazem skutků, které naše duše tak zoufale potřebuje. 

Život je jako kytka. Někdy kvete a líbezně voní, jindy se snaží přežít v bouři problémů a uzavírá se do sebe, aby neukázala své slabé místo. 

Mluvit neznamená činit. 

Kdysi bylo slovo slibuju velice důležité, dnes už jej radši nikdo veřejně neříká. 

Pouze druzí nás naučí pravému umění důvěry.

Radujte se z maličkostí, ve skutečnosti jsou mnohem větší. 

Nezpochybňuj moc, kterou nemáš, a tím pádem o ní víš velký prd. 

Nezamykej před sebou dveře lásky, neboj se ji poznat. 

Psaní častokrát řekne mnohem více než slova. Proto je důležité vědět, kdy je dobré se z něčeho vymluvit a kdy radši vypsat. 

Nic není dobré nebo špatné. Pouze naše mysl si vše dělí. 

Spořádanost ztrácí svou podstatu hned, jak se lidé začnou smát.

Opakování znamená pamatování. 

Můžete něco vědět, ale nemáte zaručeno, že je to i pravda. 

Vše, co bolí, má svůj smysl. 

Proč oslavujeme někoho jméno napsané v kalendáři? 

Pro ty, co tvoří cokoliv svého. Milujete svou práci, to, co děláte, ale bojíte se souzení? Máte strach, že vás lidé nazvou „divnými“? Tak čtěte pozorně. Ve všech postavách, které stvoříte, je kousek vašeho já. V každé malbě zanecháváte svou barvu pocitů, svou auru. Oni jste vy. A kreativita je dokonalá, ať už má jakoukoliv podobu. 

Dělejte, co milujete, nenechte se shodit lidmi, co vaši radost nedokážou pochopit. 

Lepší být divná než stejnolitá jako všichni ostatní. Nemyslíte? 

Teď. Žij teď, miluj teď, všechno se děje teď. A co bude pak? To ukáže až čas. 

I mocní se mohou cítit bezmocně. I nemocní dokáží býti šťastní. I vševědoucí nemusí mít pravdu, dokonalí můžou udělat chybu. Jsme lidé. 

Jednou všechno zanikne. 

Svět stárne. 

Existuje vůbec cokoliv normálního? 

Jednou z nejtěžších zkoušek života je překonat vlastní postavenou zeď. 

Občas stačí pouze ticho, aby se věci děly.

Slzy jsou důkazem síly, nikoliv slabosti. 

Můžete se vrátit, ale kdo vám zaručí, že ti, co jste opustili, vám odpustí? 

Pohled hýbe duší. 

Slova ovládá mozek, ale co řeknou oči, určí srdce. 

Žádné herecké znalosti se nevyrovnají skutečným citům. Vždycky je v nich trochu falše. 

Posměšky mě časem naučily, jak se tvářit neutrálně a dělat, že mi je to jedno. 

Kdysi jsem křičela na ty, co se mi smáli. Dnes se pouze usměju, nebo se na ně nepodívám vůbec. 

Dobrá půda je sice úrodná, ale může být zničena. Špatná půda může jednou začít plodit. Ale ta neutrální má všeho tak akorát. 

Nemají rádi, když jim odporujeme. Tak proč nás všichni učí, ať i ženy umí říci ne? 

Jak může být klacek nebezpečnější než meč? Meč je vyroben dokonale, ale nedokonalý klacek naopak může mít záhyby, o kterých nevíš, dokud tě nezasáhnou. 

Dívky se zbraněmi jsou častokrát zlomené muži a rozhodly se již dál neutíkat. 

Nic nemůže být dokonalé. Kdyby bylo, život by byl nuda. 

Buď sám sebou. Opičení nikomu nesluší.

Na zápach z továren se dá zvyknout, ale na odpadky všude po ulicích a lesích si nezvyknu snad nikdy. 

Jak moc mne bolí, když vidím, jak si lidé váží všech darů, které kdy dostali. 

Zdi jsou různé. Cihlové, kamenné, nebo dřevěné. A pak existuje ještě jedna, kterou si lidé staví mezi sebe navzájem, mezi své životy, mezi své milované. Říkám jí „Nepotřebná zeď.“ 

Z matematiky víme, že kruh nemá přesný začátek ani konec. Stejně je to i s konflikty. Přesnej důvod pomalu zapomínáme, tudíž přestává existovat, a kdy se rozhodneme kruh přelomit, nám není známo. 

Myslím, že naše duše se vracejí na svět pořád dokola, až dokud nedosáhnou porozumění a vnitřní dokonalosti. 

Poučme se…

Kdo přijme věci tak, jak jsou, nebude se trápit neexistujícími problémy. 

„Kam pořád utíkáš?“ ptají se. Tak před nimi dál utíkám, neboť mě velice rádi soudí, myslí si, že se do mě můžou navážet. Proto si takové držím od těla. 

Kouzlo tkví v maličkostech.

Já jsem já.

Ano, realita je krutá. Ale pořád více skutečná než dokonalá představa. 

Když se člověk ztratí v lese, jde za světlem.

Proč pro druhé se měnit? 

Nikdo z nás nebude svobodný, dokud se nezbaví vlastních chmurů. 

To, že jste vy něco pochopili až v dospělosti, neznamená, že to nemohu pochopit dřív. 

Věk určuje množství zkušeností, ale nikoliv poznání.

Příroda má zvláštní moc uklidnit i nabít energií zároveň. A když se tak stane, cítím se svobodně. 

Proč nás občas ovládá chamtivost a závist?

Proč ostatním ubližovat je nám lidské?

Proč řeč a lhářství jsou si blízké? 

Za veškeré zlo na světě je zodpovědná pouze naše rasa. Nikdo jiný totiž nemá potřebu Zemi ničit. 

Někdy je dobré zamyslet se, co se rozhodneš komu říct, aby tvá vlastní slova proti tobě samému nebyla použita. 

Peníze mají moc lidská srdce proměnit a přinutit je, aby už nic jiného nechtěly. 

Zlato, stříbro, bezmocnost

Zpomalte a rozhlédněte se kolem sebe.

Naše srdce nenávistí hoří. K čemu to však všechno je? 

Na světě je příliš zlosti na to, abychom si uvědomili, jak moc záleží na vzájemném milování. 

Osud nám dal možnost volby, proto si můžeme psát vlastní příběh.

Pokud propadneme špatným pocitům v mysli, budou nás ovládat. 

Kdo ovládne sám sebe a svou mysl, má vyhráno. 

Na světě nebyl nikdy mír, pokud vezmeme v úvahu tisíce drobných i velkých válek, nepokojů a hádek. 

Vaše postava, vzhled, nic není důležitější než srdce, které se dovnitř vešlo.

Život nehraje fér, nehraje podle pravidel, ale učí nás, jak se se vší nespravedlností vypořádat a jít dál.

Život nehraje fér

Co člověk zná a co ne,

Důležité není pomstít se, ale odpustit. 

107 Jednou jsem četla zajímavou myšlenku. Tvoří monstra válku? Nebo spíš válka tvoří monstra? 

Bojíme se neznámého, i když nemusí být ani špatné. 

Neboj se pádu z nebes, tak si může někdo něco přát.

Hledíš na štěstí ostatních, ne na to své.

Prohlédni si oči ostatních, pak se pokus nahlédnout do duše své.

Strach nemá zábrany, dere se, dál dokud může. 

Všichni máme možnost dosednout na vlastní trůn míru a spravedlnosti. 

Mnoho bylo již krve prolité, sladkými řečičkami jsou skvrny pokryté. 

Možnosti výběru

Pravda bolí

Pravda občas zkouší hlasitě křičet, ale málokdo ji slyší. 

Je smutné, jak se jinými chceme stát. 

Hodně lidí čas nevědomě maří. Občas i já… 

Nikdo není sám. I tma je s námi. 

Chápu, někdy je těžké věřit a jít dál, ale za pokus stojí pokračovat. 

Vody smývají dobro i špínu.

Každý patří jenom sám sobě. Žádného tvora si nemůžeme přivlastnit. 

Nemůžeme změnit to, co vidíme, když to pouze je. 

Vězněm ve vlastní mysli jsi jenom ty. A jenom ty můžeš přelomit okovy. 

Štěstí s neštěstím se navzájem doplňují. Jedno bez druhého nemůže existovat. 

Někdo chce všechno, jiný nechce nic. Ale každý potřebuje vzduch do plic.

Nastavují tvář slunci, ale zapomínají se chránit před spálením. Jsou jim přislíbeni silní vlci, přesto zůstávají ve svém zázemí. Tohle je všechno a nic, nenávist a cit. Zmatek a pořádek, každý má svou vlastní sbírku zrcátek

Všechno má svůj příběh. 

Lidé by si měli být navzájem rovni, všichni máme přece stejný začátek. 

Snad budou jednou všichni lidé jedním. 

Všechno je pomíjivé. 

Ani sám Život neví, kdo chce jak žíti. 

Nikdy na konci žádné cesty nenajdeme nic. 

Zlatá kolečka

Život nám občas pod nos cvrnkne falešná světla, aby nás zmátl, a tak nás zkouší. A nepřestane, dokud z nás neudělá silné. 

Kolikrát, i když se snažím sebevíc, myslím si, že je to málo, že je potřeba víc.

Odmítáme nebo dokonce ignorujeme číši času, ale najednou, když nám ho málo zbývá, vrháme se rovnou do plné studny. 

Sám za sebe každý zodpovídá, žádné právo nechrání, nezastírá.

Rozděl a panuj

Nalezněte klid a jste vítězi. 

Dveře otevřené dokořán ještě možná neznamenají, že náš úkol skončil. 

Vše je těžké i lehké zároveň, pro každého jinak. 

Jsme svoji. 

Nemůžete lidi tlačit do něčeho, co je nijak nebere. Je to sobecké. 

Každá cesta vás změní, ale zda k dobrému nebo špatnému – vlastní směr už si vybíráme sami. 

Do vody, do vody, konec věčné pohody. Padají, padají, kapou, kapou do vody. 

Rodina rozpolcená, zrno, písek, kamení, tam, kde smutek pramení. 

Na pohřbu barva bílá, ať světlo uvidí, kdo chce cestu najít, ať hledá, buďme nápomocní. 

Slova mohou býti krásná, ale také řežou jako nůž, a tak pravda zůstává v tichu, protože cesta již není tak jasná. 

Ano, chyby jsou, ale je potřeba žít.

Život je příliš krátký na sebenenávidění. 

Milujme, ať jsme milováni. Dávejme, ať je nám dáváno, ale neubližujme, ať nám není ublíženo. 

Domov silně souvisí s lidmi, na kterých nám záleží. 

Je fajn občas si jen tak poplakat. I moře čas od času na břeh vyplaví svůj žal. 

Žijeme v organizovaném chaosu. 

Máte-li pocit, že nikam nepatříte, zastavte se a sledujte listy na stromech. Jejich místo je v korunách, ale na podzim opadají. A i když se můžou cítit ztraceně, stejně zůstanou na zemi, neboť ví, že se jednou opět vrátí na své místo. 

Dovolte si občas jen tak přemýšlet. 

Vítězem stane se nenávist pouze, pokud ji necháte. 

Představte si svou nejoblíbenější kytku a Vesmír, jak vám ji z lásky dává. 

Nádech. Výdech. Nech proudit poselství, vinu, zda i bolest, jen ať vyměníš napětí za mír a klid. S hlavou čistou, bez negativních myšlenek, vykroč vpřed! Lidé tvoří problémy a sami je i řeší, proto se nadechni a leť!

Všechno a nic

Proč…