ROMÁNEK PRO BACULKU

Monika Kopčilová Mešková

Příběh Báry, bojovnice s váhou a láskou…

Nakladatelství SOLIS

© SOLIS, 2025

Vydalo v roce 2025 nakladatelství Solis,

Příkop 4, 602 00 Brno,

web: http://www.solis-nakladatelstvi.cz,

e-mail: nakladatelství.solis@email.cz

jako celkově 93. a 1. elektronickou publikaci

v edici SOLIS

První vydání, 1. elektronické

Napsala © Monika Kopčilová Mešková

Obálka a ilustrace: JPolc v programu CANVA

Opravy i redakci si zajistila autorka.

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN:

978-80-53064-43-9 (epub)

978-80-53064-44-6 (PDF)

Anotace

Románek pro Baculku je upřímné a svěží vyprávění o čtyřicetileté Báře, která po dvou rozvodech zůstává sama se svým dospívajícím synem Petrem. Zklamaná z nevydařených vztahů a unavená ze života, který jí nic nového nenabízí, se rozhodne vzít osud do vlastních rukou.

Začne hledat nové zaměstnání, mění svou vizáž, posílí sebevědomí a otevře se i myšlence, že by láska mohla přijít znovu. Ačkoli to občas znamená trapasy, nečekaná dobrodružství a upřímné konfrontace se sebou samotnou.

Příběh plný humoru, romantiky a naděje, že nový začátek nikdy není pozdě.

Obsah

Zpověď Bábovky

Ideál

Čekání na zázrak

Bolavá duše

Netradiční Vánoce

Není ryba jako ryba

Čas na změny

Hříšné rande

Všichni jste blázni!

Síla přátelství

Branný den

Bobřík odvahy

Děti – naše radost

Co s načatým večerem?

Zákeřná zákožka

Dovolená bez hranic

Boty pro Berušku

Pohádka o Palečkovi

Babí léto

Srdíčko pro štěstí

Hlavně se nesložit!

Jako ryba ve vodě…

Láska je mrcha

Brouci v hlavě

Santa existuje

Věrný přítel strach

Naděje umírá poslední

Cesta do ráje

Probuzení

Věnováno všem boubelkám, které se nebojí naplno žít…

Říkala jsem: „Miluji tě,“ když jsem byla zamilovaná. Teď už to říkat odmítám a odmítám se i zamilovávat. Udělala jsem pro ně všechno, a oni mi vrazili nůž do zad. Budu říkat: „Chci tě.“ Lásku odložím stranou a nechám si jen své libido. Budu si užívat. Trápení už bylo dost.

Motto:

Umět využít život dosud prožitý, to je jako žít dvakrát.

Gaius Valerius Martialis

Obsah obrázku růže, okvětní lístek, Řezané květiny, Květinová výzdoba Obsah generovaný pomocí AI může být nesprávný.ZPOVĚĎ BÁBOVKY

Křičela jsem ze všech sil. Na to protivné ostré světlo, na doktora v bílém plášti, který mě vyrval z měkkého tepla, i na svou mámu, která se taky rozplakala. Slzy se jí koulely tiše po tvářích, úlevou, že zvládla všechnu tu bolest a přivedla na svět zdravé dítě o váze pouhých 1 900 gramů.

„Tak, maminko, máte děvčátko, jak se bude jmenovat?“ zeptal se lékař.

„Barbora,“ zašeptala máma. Víla v bílém čepečku mi napsala na nohu Bára. Byla jsem tak maličká, že kdyby mi tam chtěla napsat celé jméno, byla bych popsaná přes prdelku až na záda.

„Jako stažený králíček,“ řekl táta při prvním pohledu na to pokrčené ošklivé miminko. Že se v tom křehkém a bezbranném tělíčku ukrývá velká bojovnost a snaha všechno dohnat, to poznal až časem.

Kdybych tehdy v zavinovačce věděla, že tu svou zarputilost přeženu a ve třiceti budu mít přes sto kilo, asi bych sála mléko méně hltavě. Do roka a do dne jsem se změnila z králíčka na puclíka. Moje první slovo bylo „papu“ a rodiče nadšeně obdivovali moje faldíky. Nohy a ruce jsem měla jako nafouknuté gumové rukavice. Malý zápasník sumo. První den v mateřské školce jsem dostala skříňku s obrázkem bábovky a tahle přezdívka mi vydržela až do deváté třídy. Ve školce jsem si poprvé uvědomila, že se liším zejména rozměrově od ostatních dětí, a taky ve mně rostlo podezření, že to s opačným pohlavím nebudu mít lehké.

„Bábovko, zvedni sukni!“ poroučel Martin, načež mě povalil na zem a vlepil mi první uslintanou pusu. Kluci mě štípali do zadku, tahali mě za vlasy, Jirka po mně hodil židličku a roztrhl mi kůži na noze, kde mám dodnes jizvu.

„Proč jsou kluci tak zlí?“ ptala jsem se často mámy.

„Nejsou zlí, dávají ti tak najevo, že tě mají rádi. Co se škádlívá, to se rádo mívá,“ odpověděla s úsměvem.

Bylo pro mě těžké takové vysvětlení pochopit. Táta přece mámu nemlátí židlí a má ji rád. Ledaže by ji bil tajně, napadlo mě večer, když jsem slyšela z ložnice podivné hekavé zvuky. A tak jsem tehdy uvěřila, že mě mají rádi všichni kluci. Radim, který mě praštil bagrem, i Kája, který mi rozstříhal z nepochopitelných důvodů tričko na zádech. Že by tohle byla láska?

„Oni to ani jinak neumí!“ říkala máma a já jsem jí věřila. Dospívala jsem rychleji než ostatní holky v mém věku, měla jsem větší číslo bot i oblečení, zkrátka všechno jsem měla větší.

„Holka nešťastná, vždyť tobě už rostou pomeranče!“ prohlížel si mé tričko s rostoucími prsy strejda Max, když mi bylo deset let. Neměla jsem ho ráda, pořád mě tak divně očumoval a měl nejapné a pro mne nepochopitelné poznámky. Teta Růža mu pak nenápadně srovnávala pomyslný kapesník, co měl v kapse kalhot, byla celá rudá a myslela si, že ji nikdo nevidí. Od té doby už nejezdili z Liberce tak často na návštěvu, ona je to taky dálka. Ale hlavně si asi moji rodiče všimli, že strejdu sexuálně vzrušuje jejich dospívající dcera.

Školní docházku jsem nenáviděla. Vůbec mi nevadilo být Bábovkou, měla jsem totiž krásné velké oči, smysl pro humor a pěkné známky. Vadily mi však staromódní modely, které jsem na sobě musela nosit. Rodiče chodili pracovat do fabriky a doma se vždycky strašně šetřilo. Máma sháněla obnošené hadříky, dávno vyšlé z módy, od kolegyň z práce a mně se místo díků vždycky chtělo brečet. Měly jsme obě naprosto jiný vkus, a taky – na co utrácet, když jsem byla každou chvíli větší a větší.

„Něco pro tebe mám!“ volala na mě radostně, když se jí podařilo sehnat další skvělý kousek oblečení. Hnědá košile tehdy zvaná dederónka s velkými límci mě dodnes straší ve snech. Těšila jsem se na chvíli, až jednou dodělám všechny školy, najdu si skvělou práci a za první výplatu si nakoupím úžasné moderní oblečení. Když se holky chlubily prvními střevíčky s podpatky, máma mi koupila mokasíny. Musela jsem přece chápat, že jsou pohodlnější. Chápala jsem to, ale zároveň jsem strašně toužila nosit podpatky jako jiné holky.

„Hele, Bábovka má podrážky z pneumatik od traktoru. Traktoráky, traktoráky!“ pošklebovaly se mi některé potvory z naší třídy. Určitě mi záviděly, že už nosím podprsenku. Kluci mi ji na zádech natahovali a bylo to pro ně úžasný vzrůšo, když mě pak plesknutí gumy o kůži štípalo.

Moje dětství bylo úsměvné. Jenže se většinou smáli ti druzí. Holky si hrály na kámošky a při cestě domů mi v teplých měsících na rozcestí mávaly. Natahovala jsem ruce, jak nejvýš to šlo, vděčná za jejich přátelství. „Baruně už roste v podpaží krtek,“ šeptaly si druhý den na hajzlíku. Tenkrát se ženy neholily na žádných místech po těle, byly cítit napůl potem a napůl levnou voňavkou Živé květy. Moje máma měla doma dva flakóny – konvalinky a šeřík. Byl to takový smrad, že se to nedá ani popsat.

Kluci mě na základce moc nezajímali. Připadali mi strašně hloupí, prostě samí pitomci. Sami byli chlupatí jak opice, ale mým nohám se posmívali. Musím teda uznat, že jsem se klidně mohla zúčastnit soutěže o nejchlupatějšího žáka školy. Vůbec nejhorší to bylo při písemkách, kdy se mi dělala nervozitou husí kůže a chlupy mi trčely pod sukní jako hřebíky. Až mě jednou napadlo, jak celou situaci vyřešit. Poctivě jsem tahala do sběrny starý papír a za ušetřené peníze jsem si koupila v drogérii odbarvovač na vlasy.

Večer jsem se zamkla v koupelně.

„Co tam tak dlouho děláš?“ volala máma přes zamčené dveře. Asi měla strach, že se mi udělalo nevolno. Děsně to pálilo, ale za půl hodiny jsem měla na nohách blond přeliv. Jenže za pár dní začaly nohy postupně zase černat.

Poslouchala jsem dál hovory na školním WC a to se mi vyplatilo. Nešpehovala jsem schválně, ale naše hajzlíky byly nemožné plechové budky, kde bylo všechno slyšet a kde se o přestávkách probíraly různé holčičí problémy. Takže jsem po vzoru spolužaček sebrala tátovi v koupelně žiletku a od té doby se holím. Mrzelo mě jen to, že na tak banální řešení přišla Jaruna, která měla v žákovské samé čtverky, a ne já sama se svými jedničkami.

A pak konečně nastalo období, kdy jsem se chtěla klukům líbit. V osmé třídě se začaly měnit i holky. Došlo jim, že je se mnou zábava, prostě že nezkazím žádnou legraci. Dostala jsem od spolužaček pár kousků triček s nápisem přes vzdouvající se prsa a byla jsem šťastná, když mě pak vzaly s sebou ven. Hrály jsme s klukama v parku fotbal nebo hru na četníky a zloděje a já byla naprosto nadšená, že patřím do party.

V deváté třídě se mi stala strašná věc. Staré nebo mladé, všechny chtěly být tehdy kudrnaté, a tak i já jsem podlehla módě trvalých ondulací.

„Přesně takhle chci vypadat,“ podala jsem kadeřnici obrázek pěveckého dua Kamélie. Kdybych věděla, že každá minuta působení chemikálií na mé hlavě navíc znamená, že mi ta páchnoucí srágora na natáčkách rozežere vlasy, ozvala bych se. Takhle jsem mlčky čekala, až si kadeřnice uvaří kafe. Dala mě na chvíli pod sušák, aby se natáčky trochu prohřály, ale zapomněla na mě. Pod helmou to začalo divně smrdět.

„Ty kozo hloupá, proč jsi nezavolala?“ ještě jsem od ní dostala vynadáno. Byla to prostě pohroma. Některé natáčky jí zůstávaly v rukách i s mými vlasy. A zbytek? Rulička střídala cestičku po celé mé hlavě a nešlo to vůbec rozčesat.

„Budeme to muset celé ostříhat,“ řekla kadeřnice rudá vzteky, i když to přece nebyla moje chyba. Šla jsem domů s účesem, který nepřipomínal Kamélie, dokonce ani moji prababičku ne. Obrázek, který jsem žmoulala celou dobu v ruce, jsem hodila cestou domů do popelnice.

„Takhle jsi to chtěla?“ zeptala se mě máma ve dveřích se soucitným pohledem.

„No jasně, to je teď velká móda,“ nechtěla jsem, aby mě litovala. Když jsem pak druhý den na chodbě potkala Bedřicha z osmé bé, po kterém jsem tajně poslední měsíc pokukovala, nepozdravil mě.

„To je ale kočka!“ hvízdali na mě kluci z jeho třídy. Do rána mi ještě upadla celá ofina, ale tolik povyku kvůli vlasům jsem vážně nečekala.

Druhý den jsem zatoužila udělat radost rodičům a rozhodla jsem se, že jim uvařím bramborový guláš, než přijdou z práce. Našla jsem si velkou kuchařskou knihu po prababičce, která byla zaházená ve spíži mezi starými taškami. Všechno, co jsme měli v lednici, už bublalo v kastrolu a já jsem se šla učit do svého pokoje. Nevím, kolik času uteklo, když jsem si všimla, že pod dveřmi se táhne bílá mlha a že cítím podivný smrádek. Utíkala jsem do kuchyně, ale nebylo v ní vidět na krok. Nadzvedla jsem pokličku od kastrolu a rázem jsem přišla ještě o obočí a řasy. Místo guláše jsem vyrobila plamenomet.

Byla jsem na dně. Lámala jsem si hlavu, jestli nejsem hloupá, což by mi tedy opravdu vadilo. Táta pak jen kroutil hlavou a máma mi řekla, že než půjdu do tanečních, tak se to spraví. A zase měla pravdu. Od čeho jsou taky mámy?

Chodila jsem prvním rokem na ekonomku, když se to stalo. Nejenže jsem chodila do tanečních, ale vypadala jsem opět jako holka, a byla jsem navíc zasažena láskou. Amor zamířil a trefil mě přímo do srdce. První opravdový plamínek lásky, nebo spíš požár, zahořel. Byla jsem zamilovaná jako blázen. Jmenoval se Tonda. Jeho fotku, kterou mi na požádání věnoval, jsem opatrovala jako oko v hlavě.

„Hele, líbí se ti?“ strkala jsem fotku Tondy v hodině angličtiny Marcele pod nos. Přikreslila mu propiskou knír a brýle a řekla, že tenhle kluk bude mít jednou pěkný děti. Seděli jsme s Tondou denně v parku na lavičce a drželi se za ruce. Tenkrát mě poprvé políbil. To byla doba prozření. Uvědomila jsem si, že bez líbání se v životě prostě neobejdu.

Tonda se mě na každé schůzce zeptal: „A dáš mi?“ Nenáviděla jsem tu stupidní a naprosto neromantickou otázku s podtextem sexu a vždycky jsem mu odpověděla, že ještě ne. „A kdy?“ dotíral.

„Za rok, až mi bude sedmnáct,“ slibovala jsem.

Tonda opravdu trpělivě čekal. Jenže když se pak za rok zeptal znovu, opět jsem řekla ne. Ani nevím proč. Prostě to nešlo.

„Tak jdi do prdele,“ řekl Tonda.

Byl to konec jedné lásky, ale žádný z mých zážitků mě neodradil od přesvědčení, že jednou budu šťastná. Jsem totiž pozitivní a věřím v dobro. Vždycky jsem měla pocit, že přitahuju trapasy, že se mi lepí smůla na paty. Mám ale jednu cennou vlastnost. Umím se zasmát sama sobě, tedy většinou. Umím počkat, až se situace změní k lepšímu. Čas je nejlepší lékař, říkala babička, a já si to pamatovala.

Už když jsem byla malá, těšila jsem se strašně na svou svatbu. Měla jsem culíky, gumičky s kopretinami a sny. Představovala jsem si, koho si asi vezmu, kdo se mnou bude spát v tom povlečení s obláčky a barevnou duhou, které mi maminka koupila a ukryla do skříňky s cedulkou „Výbava pro Barču“. Byla jsem přesvědčená, že si vezmu prince z pohádky a budeme spolu v dobrém i ve zlém, dokud nás smrt nerozdělí. Tak to přece všichni slibují a možná to myslí i vážně. Někteří na to sice dřív nebo později zapomenou, ale to nebude můj případ. Brala jsem si příklad z mámy, která dělala vše, aby byl táta šťastný. Sloužila mu. A dělala to s úsměvem a ráda. Až potkám svého prince, udělám pro něj všechno na světě. A on mě za to bude milovat jako blázen, říkala jsem si naivně a hloupě před spaním.

Dnes je mi kolik mi je a jsem rozvedená. A kdyby jen jednou. Zvládla jsem to dokonce dvakrát! Naivita mého dětství dostala pořádně na prdel. Muži mě opouštějí. Jsem rozvedená, tlustá, s pubertálním synem na krku.

S Petrem to lomcuje pořádně. Hormony s ním mlátí tak, že v noci kope nohama, jako by hrál fotbal, a přitom ho ta kulatá věc na trávníku vůbec nezajímá. Občas je to hubatec a drzoun, ale v jádru je to fajn kluk. Nikdy s ním nebyly vážnější problémy, je to v podstatě pohodář a flegmatik, se sportovní postavou (po tátovi), ježkem (jako mám já) a velkýma hnědýma očima. A já věřím, že tenhle jediný chlap mě bude mít rád napořád, a taky doufám, že svou povahou zůstane výhradně a pouze po mně!

Obsah obrázku růže, okvětní lístek, Řezané květiny, Květinová výzdoba Obsah generovaný pomocí AI může být nesprávný.IDEÁL

Moje první manželství bylo krátké, rychlé a nepovedené. Nerada na něj vzpomínám, a tak se snažím podvědomě vzpomínky potlačit, zamést je pod koberec, nebo schovat do skříně.

Byla jsem tehdy přilepená na obrazovce televize a hltala skupinu Europe, která hrála svůj největší hit The Final Countdown. „Opovaž se přivést mi přes práh podobného chlupáče!“ vyhrožoval přitom táta a tvářil se u toho docela přísně. Když jsem pak přivedla Vaška, dva týdny s nikým nepromluvil. Každý den, když přišel z práce, se svalil na kanape a díval se tupě do stropu.

Vaškovi sahaly vlasy do půl zad a všechny holky si ho tehdy pletly s kytaristou místní rockové kapely. Když jsem řekla doma, že Vašek vypije na zábavě deset až dvanáct piv, řekla máma: „Báro, měla by sis to radši rozmyslet.“

„Nemůžu, miluju ho,“ řekla jsem popravdě.

Milovala jsem ho příliš a slepě. Nevadilo mi, že s kamarády lámal rekordy v pití, nebo že zapaloval komíny z papírových kelímků a házel je pak na parket, kde sebou všichni ti vlasatci mrskali, jako by chtěli vytřepat z hlavy vši. Nevadilo mi, že místo bílého koně proháněl starého mopeda.

Jeho táta mu občas půjčil svého žigulíka a Vašek se tak mohl předvádět. Když ho pak po pěti pivech opřel o strom při honičce s vozem VB, sebrali mu papíry. Auto bylo odtaženo do garáže na okraji města s tím, že se možná bude hodit na náhradní díly.

Jako každou neděli, chystali se Vaškovi rodiče na výlet k rodině do vedlejší vesnice. Vašek zbaběle mlčel a nechal tátu ve svátečních šatech odejít do garáže. Táta se vrátil po půl hodině pobledlý v obličeji, převlékl se zpátky do tepláků a nemluvil přesně devatenáct dní. Vašek musel k soudu a rodiče do České spořitelny, aby si vzali půjčku na ojetého trabanta.

Pro mě to byl stále ideál. Dýchala bych za něj. Na vkladní knížce měl třicet šest korun, ve skříni jedny džíny, pár triček, jeden svetr a fén – dárek od mámy k Vánocům. Ale měl mě rád a to bylo to jediné, co jsem od něj chtěla.

O poctivost mě připravil pod stromem na první zábavě, na kterou mě táta pustil. Byla jsem tak hloupá, že jsem mu věřila, že se jdeme podívat na hvězdičky, ještě i ve chvíli, kdy mi rozepínal džíny. Vzali jsme se z čisté lásky v den mých dvacetin. Přijel i strejda Max s tetou Růženou, sešlo se dohromady na čtyřicet hostů. Spokojeně jsme dojídali svatební oběd, když někdo z obsluhy spustil jukebox. Slivovice tekla proudem a první odvážlivci se vrhli na parket.

Nabalili jsme s Vašíkem do krabiček cukroví a vyšli jsme do ulic plných květnového slunce a voňavých stromů. Roznášeli jsme po městě ve svatebních šatech koláčky mým spolupracovnicím, já jsem táhla za sebou vlečku a vnímala obdivné pohledy kolemjdoucích, jaký jsme to krásný pár. Neměli jsme ani páru o tom, co se zatím dělo na naší veselce.

Strejda Max gestikuloval rukama k Vaškově rodině směrem k jukeboxu. Bolela ho hlava a měl toho randálu až po krk. Nikdo ho nepochopil, a tak místo toho, aby snížili hlasitost, naopak s hlasitým smíchem muziku zesilovali. Max vyletěl ze své židle a dal první ránu. Servala se celá svatba. Teta Růžena přišla o svou nemožnou paruku, strejda Max o náhradní zuby a moje máma o pohádkovou svatbu, kterou si pro mě vysnila. Když jsme se ve tři hodiny odpoledne vrátili, byli skoro všichni svatebčané pryč. Na stolech chrápali oba naši otcové zpití pod obraz, po jejich boku brečely naše matky.

Odjeli jsme tedy ze svatby rovnou do bytu, který nám půjčila Vaškova teta a který jsme si před svatbou v čepicích složených z Rudého práva společně vymalovali. Z domova jsme si vzali každý svou válendu, koupili malou ledničku a všechny další věci jsme dostali, nebo pořídili v bazaru. Žili jsme velmi skromně, ale s fůrou lásky. Naše manželství bylo založeno na sexu. Vašek to chtěl prostě pořád a já jsem si tehdy myslela, že mu to ke štěstí stačí. Kromě toho, že jsem s Vaškem odmítala dál chodit na zábavy, kde se všichni zpili do němoty a souložili pak za pódiem a všude, kde se dalo, v okruhu jednoho kilometru, si snad neměl na co stěžovat. Myslela jsem si, že je spokojený a zamilovaný jako já. Rozmazlovala jsem ho a ochotně mu chystala snídaně ve čtyři ráno. Jako závozník pekárny vstával brzy, vlasy mu voněly čerstvým chlebem a občas donesl nějaké pečivo domů.

Šla jsem tenkrát z práce, když jsem si poprvé uvědomila, že Vašek potřebuje ke štěstí víc, mnohem víc. Stála jsem v tlačenici před přechodem na mostě a čekala, až naskočí zelená. Autobus městské hromadné dopravy zastavil na červenou jen kousíček ode mě a já jsem zahlédla okénkem známou modrou bundu. „No tak jdete, nebo ne?“ někdo na mě pokřikoval a jiní do mě šťouchali lokty. Stála jsem jako přikovaná. Vašek uvnitř objímal nějakou blondýnu, kterou jsem vůbec neznala. On ji musel znát dobře, jinak by jí nestrkal ruku do kalhot a jazyk do pusy.

„To sis mě s někým spletla, nejsem blbej,“ řekl tenkrát později doma na svou obhajobu. Tak jsem asi blbá já, nebo aspoň slepá, pomyslela jsem si. Nechala jsem to plavat a předstírala, že se nic nestalo. Ale nachytala jsem ho znovu. A pak zase. Byl to prostě dokař, prozřela jsem. Jednou se líbal s dcerou naší sousedky přímo před barákem, podruhé s její matkou ve sklepě. Už jsem se bála jít i pro brambory.

Teď uznávám, že do prince měl daleko, ale splést se může každý, ne? Nevěděla jsem o Vaškovi skoro vůbec nic. Neměli jsme společné zájmy a neuměli jsme spolu mluvit. Měli jsme jen sex, který byl podle mne tenkrát perfektní. Místo abychom řešili naše problémy, mlčeli jsme. Když se mu pak jednou po týdnu mlčení rozvázal jazyk, poradil mi, ať si sbalím svých pět švestek a jdu. „Představoval jsem si manželství jinak. Chováš se ke mně jako moje matka, nebo paní učitelka ve školce. Nechci, aby se mě žena ptala, jakou si dám pomazánku. Vyhodilas mi mou nejmilejší džínovou vestu, kterou jsem měl moc rád. Místo toho mi kupuješ děsný hadry. Nudím se s tebou. Netěším se domů. Proto jsem ti zahýbal na každém kroku, abych se z tebe nezbláznil!“ vysypal na mě Vašek své pocity a já jsem se probudila ze svého snu.

Byl to od něj předčasný dárek k mým dvaadvacátým narozeninám a druhému výročí svatby. Větší překvapení jsem v životě nezažila. Ani tenkrát ve třetí třídě, když jsem se z máminy knihy o manželství dozvěděla, jak se skutečně dělají děti. Toužila jsem se stát dokonalou manželkou, ale výsledek mého snažení byl katastrofální.

Odešla jsem tedy zlomená z bytu, ten den pršelo. Měla jsem mokré nohy, které mi klouzaly v sandálech, a mokré tváře, na kterých se slzy mísily s kapkami deště a černou barvou řasenky. Zplihlé vlasy se mi lepily na čelo. Větší ránu než já měla jen babka v oranžové vestě, která tahala káru s lopatou, smetákem a krabicí a uklízela naše město. Na hlavě měla zvláštní igelitový sáček a vypadala jak z reklamy na pánské ochrany Eros. Když kolem projížděli popeláři, smáli se a pokřikovali: „Za kolik?“ Dodnes nevím, které z nás to patřilo.

Táhla jsem kufr a batoh do garsonky kamarádky Vladěny. Myslela jsem si, že když se k ní vetřu, než si něco seženu, tak budeme bydlet zatím spolu. A to i přesto, že byla vždycky tlustá jako já, a možná ještě víc. Ne, že by to vadilo lidskému soužití, ale její byteček byl opravdu malý.

Osud stál tenkrát při mně. Vlaďka se právě chystala k odjezdu za prací do zahraničí, aby se tam starala o nějakou starou bohatou bábu. Já jsem se měla zatím Vlaďce starat o kytky. V duchu jsem se sama sebe ptala, kdo se postará o mě. Krabici od pračky, kterou jsem měla nachystanou na spaní pod místní most přes řeku Moravu (protože by to bylo určitě lepší než se vrátit k rodičům), jsem odnesla ke kontejneru. Díky, Vlaďko! Tím nechci říct, že by moji rodiče byli zlí nebo špatní, to ne. Jen prostě nikdy nebyli veselí a pozitivní, nemají zkrátka radost ze života. V jednom kuse nadávají a stěžují si. Na politiku, na drahotu, na doktory, na sousedy, na prodavačky a samozřejmě i na mě. A navíc Vaška měli po svatbě radši než mě, protože jim nosil zadarmo koláče, chleba a rohlíky.

Nechtěla jsem se tenkrát dívat na útrpné máminy pohledy. Vždycky jsem jí dovedla odezírat z tváře, a i když měla rty semknuté a trošku našpulené, tak jsem věděla, co by chtěly říct. Nic pěkného ani povzbudivého by to nebylo. A tak jsem skončila raději u Vlaďky.

Rozvedli nás s Vaškem na prvním stání. Žádný společný majetek, žádné děti, tak co řešit? Vlaďka odjela a já jsem na nějakou dobu nechtěla o žádném chlapovi ani slyšet. Kamarádky se rozdělily na dvě skupiny. Ta větší byla plná holek, které byly vdané. Byly stejně mladé jako já, rodily své první děti, braly si první půjčky a probouzely se ze svých holčičích snů do reality povinností a stereotypu.

Já jsem se zařadila do skupinky svobodných nebo opuštěných. Každá svobodná holka po dvacítce byla v té době zvláštní. Nechtěla jsem být ani zvláštní, ani opuštěná, a začala jsem snít znovu. Žádná moje kamarádka nebyla spokojená. Ale já budu! Přece musí někde být ten pravý! A pokud je, tak já ho najdu!

Obsah obrázku růže, okvětní lístek, Řezané květiny, Květinová výzdoba Obsah generovaný pomocí AI může být nesprávný.ČEKÁNÍ NA ZÁZRAK

Můj exmanžel číslo dvě je Borek. Borek Kopeček. Tenkrát se mi to rýmovalo se slovem miláček, dnes už pouze se slovem blbeček. Našel si mě na inzerát, který jsem si v zoufalství podala, když se mi zdálo, že být osamělá tři roky je už příliš dlouho. Přišel si mě tehdy omrknout na poštu, kde sedím za přepážkou.

Ani bradavice velikosti trnky na nose mé babičky nebyla tak nápadná jako tenhle (tenkrát) milý cvok. Hned jsem poznala, o co mu jde, nejsem přece hloupá. Stál u boční zdi, u stolečků, kde ostatní vypisovali své složenky, a prohlížel si mě. Nakláněl u toho hlavu asi tak, jak to dělají psi, když na ně mluvíte a oni vám nerozumí. Možná k mému odhalení pomohlo i jeho „šeptání“ do telefonu, zřejmě nějakému kamarádovi. Slyšeli to všichni. Povídal do mobilu, že by „to šlo“, i když jsem tlustá.

„Má pěkný modrý oči, sexy mezírku mezi zuby a velký kozy,“ pokračoval v popisu mého vzhledu. Pár lidí se po mně otáčelo, ale to mi vůbec nevadilo. Já jsem si taky pro sebe říkala, že by to asi šlo, i když měl kouty, orlí nos a byl hubený jak lunt. Vypadal totiž svým způsobem velice sympaticky.

Jak se později ukázalo, byl to stejně odkopnutý zoufalec jako já.

„Dobrý den, já jdu na ten seznamovací inzerát, šla byste se mnou po práci na víno?“ zeptal se. Vypadal moc mile a měl příjemný hlas, když se skláněl za sklem přepážky.

„Počkejte na mě v pět naproti ve vinárně, půjdu ráda,“ odpověděla jsem s úsměvem a upřímně jsem se těšila. Do inzerátu jsem dala záměrně své pracoviště a křestní jméno, které mám na vizitce na kapsičce pracovní halenky, aby měli případní nápadníci jasno, jak vypadám. Netušila jsem, že skončím s prvním zájemcem, který si mě přišel prohlédnout.

„Já jsem Borek,“ podal mi ruku a hezky se usmíval, když jsem vešla do vinárny a připlula k jeho stolečku. „Bára, těší mě,“ řekla jsem a cudně se posadila na židli. Pili jsme dobré červené víno a já jsem Borkovi vyklopila celý příběh svého prvního manželství.

„A teď povídej ty. Jsi svobodný, nebo rozvedený?“ ptala jsem se.

„Zatím pořád ženatý, ale nelekej se, to je jen otázka času. Před měsícem jsem přišel z práce domů a nebyla tam ani moje žena, ani naše děti. Chyběla taky pračka, nádobí, nějaký nábytek a další věci. Neumíš si představit ten šok. Na stole byl lístek. Četl jsem ho snad stokrát a nemohl jsem tomu uvěřit. Psala mi, že odchází a nemám ji v žádném případě hledat. Rozvod prý bude řešit přes právníky.“

„Ale co když se ti vrátí? Nehledáš za ni náhradu moc brzo?“ To by mi tak scházelo, ženatý chlap, kterému utekla žena a po pár týdnech ho bude chtít zpátky. Byla jsem z toho trochu zklamaná.

„Ale ona je v zahraničí, utekla s milencem do nového, zařízeného bytu. Dozvěděl jsem se to od sousedky, která to zase věděla od nějaké kamarádky. Bude tam mít všechno, na co si vzpomene. Nevrátí se. Věř mi.“

„Proč to udělala? Měli jste nějaké vážné problémy?“ Nechtěla jsem moc vyzvídat, ale bylo to pro mě důležité. „Žádné problémy jsme neměli, ještě večer před tím, než utekla, jsme se milovali. Vůbec jsem nepoznal, že něco chystá. Ani nevím, kde k tomu chlapovi přišla, byla na mateřské a celkem nikam nechodila.“

Obsah obrázku růže, okvětní lístek, Řezané květiny, Květinová výzdoba Obsah generovaný pomocí AI může být nesprávný.BOLAVÁ DUŠE