Ze série Zahrada plná kouzel již vyšlo:

Díl první: Tajemství kvetou modře

Díl druhý: Dobrodružství dovedou létat

Díl třetí: Překvapení jsou chlupatá

Originally published as „Der Zaubergarten – Überraschungen haben Fell“

Copyright © 2020 Fischer Sauerländer GmbH, Frankfurt am Main

Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Schollstr. 1, D – 69469 Weinheim

Translation © Jana van Luxemburg, 2025

ISBN 978-80-284-0775-9

Pro bábi a dědu

Ahoj! Jmenuju se Matylda. Nedávno jsem ti vyprávěla svůj neuvěřitelný příběh. Jeden neuvěřitelný příběh z mnoha! S mojí kamarádkou Aničkou totiž prožíváme jedno dobrodružství za druhým. Díky panu Pýchavkovi a jeho kouzelným kytkám. Starý pán bydlí se svým psem Hektorem v obrovské zarostlé zahradě, kde pěstuje květiny. Ovšem žádné obyčejné kvítí, které se dá koupit v květinářství za rohem. Ne, ne, pan Pýchavka pěstuje kouzelné květiny. Když si někdo přivoní k jejich nádherným květům, zažije ty nejbáječnější věci!

Teď vám povím o našem posledním neuvěřitelném dobrodružství. Všechno se událo přesně tak, jak vám budu vyprávět. Na mou duši, na psí uši, na kočičí svědomí!

Obří králík a čarolekce

Tentokrát všechno začalo setkáním s Kalim. Největším kouzelnickým králíkem všech dob.

Bylo to v neděli. Mířily jsme s Aničkou za panem Pýchavkou. Ten den se totiž měla konat naše první lekce pěstování čarovných květin. Zrovna jsme zabočily do Obilné ulice, když vtom se vedle mě ozvalo: „Psst!“

Z křoví na mě zírala panda. Leknutím jsem spolkla melounovou žvýkačku.

„Ááá!“ zaječela Anička.

Samozřejmě to nebyla opravdická panda. Byl to kluk. Obličej měl ovšem schovaný za pandí maskou.

„Tady v křoví sedí Kali, obří králík domácí,“ zaznělo zpod masky.

Opatrně jsme se s Aničkou nahnuly nad křovisko. A opravdu, seděl v něm ten největší králík, jakého jsem kdy viděla. Úplné monstrum. S huňatou bílou srstí a dlouhatananánskýma ušima. Byl vážně nádherný.

„Ahóóój!“ pozdravila jsem ušáka.

Kluk v pandí masce stál teď na chodníku. Byl větší než my s Aničkou. Na sobě měl fotbalový dres.

„Dejte, prosím, na Kaliho pozor,“ řekla „panda“, „aby ho neodnesla liška!“

Kali hrůzou vytřeštil modrá kukadla. Vtom se kluk v masce otočil, jako blesk seběhl ulicí dolů a zabočil za roh.

„Hej, ty!“ volala jsem za ním. Ale už byl pryč.

„Nebyl to ten známý zpěvák, co chodí v masce?“ zeptala se Anička a poškrábala se na břiše.

Hmm, asi ne.

„Pojď sem,“ lákala jsem králičího macka. Mezi dlouhými řezáky se mu houpal pampeliškový list a bleskovým tempem mizel v cukající tlamičce. Ratatata. Králičí přední zuby budí vážně hrůzu. Ty bych nechtěla mít zakousnuté v ruce. Přesto jsem Kaliho opatrně chytila pod huňatým, měkoučkým bříškem. Klidně přežvykoval dál. Když jsem ho pomalinku zvedala, jen krátce zastříhal dlouhatánskýma ušima.

„Ty bláho!“ zaúpěla jsem. „Vždyť vážíš víc než Pinďa!“

Pinďa je jezevčík tety Alžběty. A oproti macatému Kalimu je hotové pírko.

Konečně jsem Kaliho zvedla do náručí. Ani nehnul brvou.

„A co teď?“ zeptala se Anička.

No jo.

„Mamka mi určitě obřího králíka v pokojíčku nedovolí,“ odtušila jsem.

„A moje máma je alergická na zvířecí srst,“ poznamenala Anička a opatrně podrbala králíka na zádech.

„Ale v křoví ho nechat nemůžeme,“ namítla jsem. „Slyšelas přece: může přijít liška a sežrat ho do posledního chlupu.“

„Tak ho odneseme do chatičky,“ navrhla Anička. „Dokud se nevrátí panda.“

„Jasně, to je ono!“ zajásala jsem. Anička má prostě vždycky ty nejlepší nápady!

Dotáhla jsem tedy huňatého obra Obilnou ulicí do zahrady babičky s dědou.

Chatička stojí úplně vzadu ve velké zahradě mých prarodičů, je to naše tajná skrýš. Z téhle dřevěné kůlny jsme s Aničkou o chvíli později vynesly kulatý stůl a červené stoličky.

„Velký Kali potřebuje prostor,“ vysvětlila jsem kamarádce.

„Proč vlastně ten pandí kluk nechal svého králíka v křoví?“ dumala Anička.

„To taky nechápu,“ připustila jsem. „Ale myslím, že se to časem dozvíme!“

Naškubaly jsme neskutečnou spoustu zeleného a připravily králíkovi v chatičce lůžko z trávy. Měl tam opravdu útulno. Alespoň z pohledu králíka. A byl v bezpečí před liškou.

„Už musíme jít,“ upozornila jsem Kaliho. „Čekají na nás pan Pýchavka s Hektorem.“

Uháněly jsme k ovocným stromům. Aniččiny vlasy, černé jako srst pantera, připomínaly vlající koňskou hřívu.

Zahrada babičky s dědou je obrovská. Úzké cestičky se tu vinou mezi květinovými loučkami, stromy a keři, úplně jako v nějakém parku. Vedle nádherného růžového sadu rostou ovocné stromy. U nich stojí starý dlouhý žebřík, který děda používá na česání jablek, hrušek a třešní.

Po babičce s dědou ani vidu, ani slechu.

„Asi si ještě dávají poledního šlofíka!“ Nepozorovaně jsme žebřík dotáhly k chatičce a opřely jsme ho o vysokou zeď, za kterou leží zahrada pana Pýchavky. Vlastně do sousední zahrady nesmíme přes zeď ani nakouknout. A přelézat ji je přísně zakázáno.

„Kdo přes tu zeď přeleze, je navždy ztracen,“ straší nás pokaždé teta Alžběta. Přitom to není vůbec pravda. Pan Pýchavka je totiž náš kamarád. A jeho pes Hektor taky. Jenže jen my s Aničkou víme, jak se věci doopravdy mají!

Vystoupala jsem po rozviklaném žebříku jako první a zůstala stát na široké zdi z červených cihel. Za mnou se příčku po příčce vyškrábala Anička. A to měla ruku v sádře. Zlomila si ji při našem posledním dobrodružství. Modrá sádra už byla dost špinavá, ale sundat se ještě nesměla.

Žebřík jsme za sebou vytáhly nahoru a na druhé straně zdi spustily dolů, do zahrady pana Pýchavky. Pak nás konečně zase obklopila ta nejzelenější zeleň.

Zahrada pana Pýchavky je hotová džungle. Keře a stromy tu rostou tak blízko u sebe, že tvoří skoro neprostupnou hradbu. I tentokrát jsme se musely proplétat mezi stromovými velikány, přelézat povalené kmeny a prolézat houštím a kapradím, až nás džungle vyvrhla na malou loučku, kde se v letním slunci leskl skleník. Úplně jako diamant.

Vaúúú, ozvalo se z jedlového lesíka. To už se k nám hnalo největší psisko široko daleko.

„Hektorééé!“ vykřikla jsem.

Šedý psí obr kolem nás vesele poskakoval a vrtěl ocasem. Podrbala jsem ho pod bradou a na krku. To se mu líbí ze všeho nejvíc.

„Nazdárek, ty buřtožroute,“ pozdravila psa z bezpečné vzdálenosti Anička. Psů se totiž bojí. Hlavně těch velkých, jako je Hektor.

„Tak,“ obrátila jsem se k oběma, „vzhůru za panem Pýchavkou!“

Naše trojice prošla hustým jedlovým lesíkem na další loučku. Tam stojí „perníková chaloupka“ pana Pýchavky. Místo ježibaby v ní ale přebývá právě pan Pýchavka. Špičatou střechou, velkým komínem a tabulkovými okýnky připomíná jeho domeček perníkovou chaloupku z pohádky o Jeníčkovi a Mařence, jenom není z perníku.

Pan Pýchavka seděl se zavřenýma očima na schodu před vchodovými dveřmi a nastavoval svůj vrásčitý obličej sluníčku. Vlasy měl nadýchané jako cukrová vata a na slunci se třpytily jako krystalky cukru.

„Hola, hola!“ zavolala Anička a zamávala. „Pane Pýchavko!“

Pan Pýchavka se usmál, aniž přitom otevřel oči. „Tady jste, konečně!“

O chvilku později jsme se už všichni tísnili v pracovním domečku pana Pýchavky. Stojí hned vedle perníkové chaloupky a vypadá úplně stejně, jenom je o hodně menší.

„Tak,“ prohlásil pan Pýchavka a přehodil si svůj velký hnědý kabát přes židli u pracovního stolu. „Vítám vás na vaší první vyučovací hodině.“

V břiše mi příjemně zamravenčilo. Naše první lekce se už několikrát musela odložit. Pokaždé se nám totiž připletlo do cesty nějaké dobrodružství. Ale dneska to konečně vypukne!

„Začneme praktickou částí,“ pokračoval pan Pýchavka. „Na další lekce ostatně potřebujeme názorné pomůcky. Proto bude nejlepší, když první čarolekci zahájíme zasetím několika vybraných semínek.“

S Aničkou jsme se po sobě podívaly a zajásaly. Bály jsme se totiž, že naše vyučování začne čtením z kouzelné knihy rodiny Pýchavkových.

„A jaké čarovné kytky zasadíme?“ chtěla vědět Anička. Její modré oči se leskly nedočkavostí.

Pan Pýchavka se usmál. „Jaké byste chtěly?“

Nemusela jsem se dlouho rozmýšlet. „Ludmilu!“ vyhrkla jsem. „Nebo Ludmila!“

Ludmila, květina neviditelnosti, byla mojí favoritkou. Kdo si přivoněl k jejímu nádherně modrému květu, stal se neviditelným. Na mou duši! Už dvakrát jsem jednu měla jako domácí kytičku. A protože ta druhá byla chlupatá jako chlap, říkaly jsme jí Ludmil.

Pan Pýchavka se rozesmál. „To jsem si mohl myslet,“ poznamenal. „A ty, Anno Marie? Kterou květinou bys chtěla začít?“

Anička se poškrábala na břiše. „V kouzelné knize jsem viděla jednu s úplně kulatými květy. Kdo si k nim přivoní, může šplhat po stromech jako veverka. A skákat z větve na větev!“

Pan Pýchavka přikývl. „Ano, taková květina skutečně existuje. To je velice dobrá volba, Anno Marie.“

I mně se Aniččin výběr zamlouval. Kamarádka se ráda proháněla po zdi už jako pavouk. Díky pavoučímu kouzlu. Prohánět se ve větvích bude určitě ještě zábavnější.

„Vždycky jsem chtěla umět parádně šplhat,“ pošeptala mi Anička do ucha, zatímco se pan Pýchavka lopotil s tlustou rodinnou knihou, kterou právě vytahoval ze šuplíku pracovního stolu. „Jako Filip s Jonášem. Nebo ještě líp! Jako ta malá veverka čiperka z kaštanu na školním dvoře!“

To by teprve byla super zábava!

„Jenže můžeš vůbec se sádrou skákat z větve na větev?“

„Ta pitomá sádra půjde tenhle týden stejně dolů,“ odpověděla Anička.

Pak nám pan Pýchavka ukázal, jak mezi tisícem vyobrazených květin rychle najít tu, kterou zrovna hledáme. No, možná jenom mezi dvěma stovkami. Obrázky jsem nepočítala.

„Každá kouzelná květina má svoje číslo,“ poučoval nás pan Pýchavka. „Podle tohoto čísla pak v laboratoři najdete správná semínka.“

S Aničkou jsme tedy začaly v knize hledat, co jsme potřebovaly. Květinu neviditelnosti jsem našla rychle. Anička to ale měla s veverčí kytkou podstatně těžší. Konečně jsme nalistovaly tu správnou stránku.

Stálo tam: „Kdo si přivoní ke kulatému, tmavě červenému květu, pocítí náhle obrovskou sílu v nohou. Jeho těžiště se posune více dozadu, což pomáhá udržovat rovnováhu při skoku. Důležité: tato bujně rostoucí, popínavá rostlina se nezastřihává, jelikož není předem známo, který výhon ponese čarovný květ.“

„To jako že mi naroste zadek?“ chtěla vědět Anička.

„Ne tak docela, alespoň co si vzpomínám,“ odpověděl pan Pýchavka a podrbal se na hlavě.

„To je stejně jedno,“ prohlásila Anička. „Semínko má číslo padesát šest.“

Pracovní domeček ukrývá malinkatou pracovnu, kterou zabírá velký pracovní stůl u okýnka a police s knihami na stěnách. Úzké dveře pak vedou do ještě menší místnůstky, té pan Pýchavka říká laboratoř. V ní stojí obrovská dřevěná skříň se spoustou šuplíčků. V těch jsou papírové sáčky a v nich semínka. Hledaly jsme tedy ve skříni sáček s číslem padesát šest a také ten se semínky květiny neviditelnosti. Opatrně jsem z něj vylovila bílé, nádherně třpytivé semínko.

„Vypadá jako perlička na babiččině náhrdelníku,“ vydechla jsem.

Pan Pýchavka přikývl. „I já zasadím jedno semínko,“ prohlásil a otevřel jeden ze šuplíků úplně nahoře. „Semínko květiny, která propůjčuje obrovskou sílu. Jako staříkovi s osmi křížky na krku se mi může hodit.“

Pátravě jsem na pana Pýchavku pohlédla. Kmital kolem jako čamrda. „Vždyť jsi naprosto fit,“ namítla jsem.

Pan Pýchavka si uhladil svůj rozcuch. „A tak to i zůstane,“ prohlásil s úsměvem.

Slyšte slyšte!

Když jsme o pár minut později vycházeli se třemi semínky z potemnělého pracovního domečku, přivítalo nás zlověstné temno i venku. Slunce zakryly husté mraky.

„Musíme si pospíšit,“ poznamenal pan Pýchavka. „Žene se bouřka.“

Uháněli jsme i s Hektorem jedlovým lesíkem ke skleníku.

„Tak,“ prohlásil pan Pýchavka nad prázdným záhonkem. „Teď vám předvedu, jak se správně sází semínko, a vy to budete se svými semínky po mně opakovat, krok za krokem.“

Tak podrobné vysvětlování jsme s Aničkou vlastně vůbec nepotřebovaly. Několik čarovných semínek jsme už totiž zasadily. Úplně samy, bez pana Pýchavky. A vyrostly z nich krásné kytky s neuvěřitelnými vlastnostmi. Vždyť taky chodím do kroužku mladých zahradníků. No nic.

Nejprve jsme ve kbelíku promíchali hlínu a sušené kobylince. Trochu se mi z toho zvedal žaludek.

„Takhle květiny rovnou důkladně pohnojíme, aby měly dost sil,“ vysvětloval pan Pýchavka.

Ze směsi hlíny a hnojiva jsme vytvořili hromádky, nahoře udělali kolíkem důlek. Hromádky teď připomínaly tři sopky.

Do důlku ve svojí sopce jsem hróóózně opatrně pustila svoji bílou perličku neviditelnosti.

„Zatím ahoj,“ rozloučila jsem se s ní a přikryla ji hlínou. „Brzy se zase uvidíme, až z tebe vyroste krásná kytka.“

Také Anička s panem Pýchavkou měli zasazeno. Nakonec jsme všechna semínka zalili vodou. Pan Pýchavka si oklepal

hlínu z kabátu. Nad námi zahřmělo. Nebe se zatáhlo a skoro zčernalo.

„Zpátky do domu!“ zvolal pan Pýchavka. „Co nevidět začne pěkné nadělení!“

O dvě minuty později jsme si už hověli v bezpečí perníkové chaloupky. Venku nebylo vidět na krok. Déšť zběsile bušil do malých okýnek.

„Posaďte se ke stolku v obývacím pokoji,“ vybídl nás pan Pýchavka. „Uvařím nám horkou čokoládu. A kávu.“

„Super!“ vyhrkla Anička a oči se jí rozsvítily. „Nemáš taky něco ke chroupání?“

Pan Pýchavka nám na květovaném talířku se zlatým okrajem nabídl sušenky.

„Propáníčka,“ ujelo mu poté, co si nalil kávu. „Zapomněl jsem na mléko.“

„Dojdu pro něj,“ vyskočila Anička.

„To je od tebe milé, holčičko,“ usmál se pan Pýchavka. „V ledničce najdeš růžovou konvičku.“

Anička zmizela v kuchyni. Hektor se zvedl z květovaného koberce a šup za ní. Dveře od ledničky klaply.

„Hektor sebral kousek sýra!“ žalovala Anička z kuchyně.

Pan Pýchavka si povzdechl. „Hektor je ten nejrozežranější pes, kterého jsem kdy měl.“

Následovalo Aniččino chichotání. Pak se ozvalo: „Nemohla bych si taky něčeho zobnout?“

„Ale jistě!“ odpověděl pan Pýchavka vedle mě u stolku. Pak se obrátil ke mně a dodal: „A to jde o skutečně hodně vyzrálý horský sýr. Ten každému nechutná.“

Anička se vrátila s růžovou konvičkou.

„Čokoláda vyvolává pocit štěstí!“ zahlásila spokojeně a usrkla si kakaa.

„Ani!“ vykoktala jsem a zírala na kamarádku.

„Co se děje?“ nechápala Anička. „A proč mluvíš tak nahlas?“

Neschopná slova jsem ukázala na její uši. Byly óóóbrovitánské. A pěkně masité. Jako uši pana Pýchavky.

„Panenko skákavá!“ zaúpěl pan Pýchavka.

Anička si ohmatávala uši, veliké jako celá ruka.

„Ty sis nezobla sýra,“ uhodl pan Pýchavka. „Vzala sis pralinku z té květované krabičky, viď?“

Anička zrudla, úplně jako rajče. Přikývla a strčila si prsty do uší.

Pan Pýchavka zašeptal: „A bezvadně mě slyšíš, i když mluvím potichu, že ano?“

Anička znovu přikývla.

Vtom mi to docvaklo. Cvak! „Ty pralinky mají kouzelnou moc. Máš je místo naslouchátka, pane Pýchavko!“

„Tak, tak,“ přitakal starý pán. „Tyhle báječné pralinky vyrábí Emílie. Speciálně pro mě je plní kapkou sluchové esence. Bez nich jsem skutečně nahluchlý.“

Emílie také pěstuje čarovné kytky. A stejně jako pan Pýchavka patří ke Kruhu. To je takový klub přátel čarovných květin, protože všichni jeho členové o těch rostlinách vědí neskutečně moc a znají jejich tajemství. S Aničkou budeme brzy skládat přijímací zkoušku do Kruhu. Zatím jsme ale v získávání potřebných znalostí moc nepokročily. Pokaždé nám do toho totiž vlezlo nějaké dobrodružství. Musíme se na to konečně pořádně vrhnout. No nic.

„Nesmíš si teď dělat culík,“ upozornila jsem Aničku. „Kdyby tvoje máma uviděla ty uši, seklo by to s ní. Nebo by tě okamžitě dovlekla k doktorovi.“

Aspoň že Aničce nerostly z uší chlupy jako panu Pýchavkovi.

Anička si rychle stáhla z vlasů gumičku. Uši teď sice nebyly vidět v plné kráse, ale pořád trochu prosvítaly.

„Holčičko, už bys mohla vědět, že si v téhle domácnosti musíš dávat pozor, co strkáš do pusy!“

„Ty ale přece taky všechny kouzelné vlastnosti kytek testuješ na sobě, ne?“ hájila se Anička.

„To ano,“ souhlasil pan Pýchavka, „ale tajně. A moje rodina o tom věděla. Riziko, že naše tajemství unikne ven, bylo minimální. Jenže ty musíš zítra do školy. Uši ti zůstanou přinejmenším týden, protože esence působí déle. Tvoje maminka z takových slechů nebude nadšená!“

„Musím si je konečně pořádně prohlédnout,“ řekla Anička a zmizela v koupelně.

„Ajajaj!“ vyjekla hlasitě. „Pane Pýchavko, nemůžeš mi půjčit nějakou čepici?“

Pan Pýchavka samozřejmě mohl.

„Koukej!“ volala o chvilku později nadšeně Anička. Nevěřícně jsem zamrkala. Kamarádka měla na hlavě naraženou proužkovanou čepici, skoro až po nos. Babička občas nasazuje podobnou věc na konvici s kávou, aby káva nevychladla. Babiččin poklop ovšem nezáří v duhových barvách.

„Hustý, co?“ pochvalovala si Anička.

Tím jsem si nebyla tak jistá. Lepší nápad jsem ovšem neměla. A když jsem se podívala na hodinky, polilo mě horko.

„Musím domů,“ vyhrkla jsem. „Když nepřijdu včas, mamka zavolá babičce. A ta pro mě půjde k chatičce.“

„A najde Kaliho,“ dodala Anička.

Bouřka se mezitím přehnala. S Aničkou jsme tedy nasadily ostré tempo. Jako gepardi jsme se prohnaly loučkou, jedlovým lesíkem, kolem skleníku a džunglí. Úplně bez kouzel.

I přes zeď jsme se dostaly bez problémů. Když však Anička seskočila ze žebříku do trávy, najednou ztuhla. Poslouchala.

„Někdo sem jde!“ zašeptala. „Prostřední cestou.“

„Zatraceně!“ ulevila jsem si. „Žebřík! Honem!“

Popadly jsme tu dřevěnou potvoru a fofrem ji odtáhly do křoví u chatičky. Trochu čouhala ven. Pořádně jsem do ní strčila, až celá zmizela v zeleni. Právě včas. Na prostřední pěšině se vynořili všichni moji sourozenci.

„Jak jako přivést?“ divila se Anička.

To by mě taky zajímalo.