Rebecca Gablé

DAS SPIEL DER KÖNIGE

Copyright © 2007 by Rebecca Gablé

Alle Rechte vorbehalten

Cover design © Johannes Wiebel, punchdesign, München

Translation © 2025 by Bohumila Fatzinek Kučerová

ISBN 978-80-249-5833-0

Věnováno
Regině a Sabině

„Naše sestry nám nastavují zrcadlo:
ukazují nám, kdo jsme a kým bychom se mohly stát,
kdybychom v sobě našly odvahu.“

Elizabeth Fishel

Prolog

St. Albans, květen 1455

„Edmunde, to je šílenost!“ křikl Jan z Waringhamu co nejhlasitěji, aby přehlušil řinčení zbraní. „Musíme krále dopravit do bezpečí!“

Edmund Beaufort, vévoda ze Somersetu, zvednutím levačky naznačil, že ho slyšel. Bezradně se rozhlížel po náměstí ospalého městečka, které se zcela nečekaně proměnilo v bitevní pole. Panoval tu nepřehledný zmatek. Kam oko dohlédlo, neúprosně spolu zápolili rytíři a prostí vojáci a klopýtali přes nehybná těla prvních padlých. Bylo krátce před polednem a bitva zuřila už dobrou půlhodinu.

Muži tělesné gardy vytvořili kolem krále ochranný kruh, ale v jejich obranné hradbě postupně vznikaly mezery. Čtyři šípy, které k nim téměř zároveň přiletěly zdánlivě odnikud, si našly svůj cíl. Tři smrtelně zasažení muži padli k zemi, čtvrtý šíp minul Jana tak těsně, že ucítil, jak ho na uchu zašimralo opeření, a pak škrábl krále na krku. Jindřich vykřikl.

Jan se prudce otočil. „Veličenstvo! Ach, kristepane…“ Zapomněl na bitvu a vrhl se ke králi.

Král Jindřich si tiskl pravačku na místo nad levou klíční kostí a mezi prsty mu prýštila krev. Avšak zavrtěl hlavou. „Nic to není, Janku.“

„Můj králi, proč…“ jste netasil meč? chtěl dokončit Jan, ale v té chvíli ucítil v zádech podivný náraz. Tělem mu projela palčivá bolest a nechápavě zíral, jak mu z prsního plátu čouhá zakrvácená špička meče. Sotva na šířku dlaně pod srdcem. „Veličenstvo… vaše zbraně. Musíte…“

Nedokončil. Bolest se vrátila a špička meče zmizela. Z trhliny v jeho zbroji crčela světlá krev a najednou se mu podlomila kolena. Jak padal, slyšel, jak král volá jeho jméno. Znělo to vystrašeně, skoro zoufale, ale hlas se vzdaloval. Jan padl na pravý bok a pohřbil pod sebou svůj vlastní meč. S námahou zvedl hlavu a s úlevou zjistil, že jeho muži nyní vytvořili kolem krále těsnější kruh a odvedli ho z bitevní vřavy do jednoho z prostých dřevěných domků na náměstí.

Jan se pomalu převalil na záda. Zíral do bezmračné květnové oblohy. Copak se takové počasí hodí k umírání? pomyslel si a pak v duchu dodal: Kéž bych tě mohl ještě jednou spatřit, Juliano. Ale tak nějak jsme oba věděli, že to jednou přijde, viď?

S námahou zvedl hlavu v očekávání, že uvidí tvář muže, který ho zranil. Ale namísto toho padl jeho pohled na nejstaršího přítele klečícího v prachu vedle něj.

„Owene.“ Bylo to jen zašeptání. V koutcích úst se mu tvořily rudé bubliny. Nedostávalo se mu vzduchu.

„Odnesu tě odtud,“ promluvil Owen Tudor a položil mu ruku na rameno.

„Ušetři si námahu.“

Ale jako tolikrát v minulosti ani tentokrát ho Tudor neposlechl. Ne zrovna jemně ho zvedl a přehodil si ho přes rameno. Jan by byl zařval, kdyby měl ještě dost vzduchu.

Tudor nevěnoval bitvě kolem sebe více pozornosti než stromům u cesty. Bez velké námahy odnesl přítele z bitevní vřavy do klášterní zahrady a tam ho uložil ve stínu buku na trávu. Obličej zraněného modral. Po čele mu na spánky kanul pot a vsakoval se do stále ještě černých kadeří.

„Byl to Arthur Scrope?“ zeptal se Jan.

„Kdo jiný by zbaběle vpadl do zad kapitánu královy tělesné stráže?“ odvětil jeho velšský přítel.

„Kdysi jsem si přísahal, že se k němu nikdy neotočím zády… Škoda že jsem se toho nedržel.“

„Dostanu ho, Janku,“ slíbil Tudor. „Zmizel rychleji, než ho mé oko stačilo zaznamenat. Ale mně neunikne.“

„Owene,“ hekl Jan. „Ach… kristepane.“ Pevně sevřel víčka. Koutek úst mu zacukal a dech se ztenčil. „Owene, mohl bys…“

„Ano, pojedu do Waringhamu za tvojí ženou. Chceš kněze?“

Jan zavrtěl hlavou. Ve skutečnosti by byl měl rád u sebe kněze, ale věděl, že než by se s ním Tudor vrátil, byl by dávno mrtvý, a musel ještě vyřídit dvě věci. „Jdi za Julianem,“ požádal šeptem.

Tudor přikývl.

„Pověz mu, že je mi to líto. A… je to pravda. Řekni mu, že ho prosím o odpuštění a posílám mu své požehnání. Uděláš to pro mě?“

Owen Tudor uchopil jeho třesoucí se chladnou ruku neklidně přejíždějící po trávě do obou svých dlaní. „Samozřejmě.“ Zamrkal a na okamžik zaklonil hlavu.

„A ať se za mne modlí,“ pokračoval Jan sotva slyšitelným hlasem. „Vy všichni se budete muset modlit za moji duši, neboť se obávám, že se musím dopustit ještě jednoho strašného hříchu, než opustím tento svět.“

Tudor věděl, že by mělo být jeho křesťanskou povinností mu v tomto hříchu zabránit, ale nedokázal to. Kromě toho měl obavy, že mu selže hlas.

„Richarde z Yorku.“ Janův hlas zněl jako povzdech, téměř láskyplně, dalo by se říct. „Všechno neštěstí, které nás postihlo, máš na svědomí ty. To tys vehnal Somerseta do náruče dobrovolné smrti. Ty neseš vinu na mé roztržce s milovaným synem. Tys připravil o klid duše mého krále, který je taky tvým králem a který tě miluje. Ale ty ses proti němu vzbouřil a usiluješ o jeho korunu. Proto… tě svým posledním dechem proklínám. Nechť tě tato bezbožná bratrská válka, kterou jsi rozpoutal, stojí život. Nechť… ji padnou za oběť tvoji synové a synové tvých synů, zrazení a zavraždění, tak jako jsi ty zradil svého krále a zavraždil mě. Nechť… je tvůj rod vymazán z povrchu zemského.“

Ještě jednou se zaťala ruka v dlaních přítele, pak ochabla a přerývaný dech umlkl.

Tudor naposledy pohlédl do modrých očí, levou rukou opatrně zavřel víčka, naklonil se, aby mrtvého políbil na čelo, a pak mu složil ruce na hrudi. „Nechť najdeš klid, Jene z Waringhamu. Bůh ví, že sis ho zasloužil.“

Chvíli klečel se skloněnou hlavou vedle Jana, ale věděl, že si nemůže dovolit truchlit nad mrtvým přítelem dlouho. Proto se spěšně zvedl a rozhlédl se po klášterní zahradě. Na jednom růžovém keři objevil první rudé poupě. Loveckým nožem ho odřízl a vsunul květ do sepjatých rukou mrtvého. Poté se vydal vyhledat svého nevlastního syna, krále.

1. díl
Jindřich
1455 – 1457

Waringham, květen 1455

Psinec se nacházel v dřevěné boudě u hradní zdi na jižní straně vnitřního nádvoří. Už z dálky z něj byl slyšet frenetický štěkot. Adam, mladý pomocník psovoda, se udiveně zamračil a pohlédl ke slunci.

„Na krmení je ještě brzy,“ zamumlal, zastrčil otep slámy pod levou paži a pravačkou rozrazil dveře. Štěkot rázem zesílil nad únosnou míru a do nosu ho praštil pach mokré srsti a psích výkalů. Adam ho však téměř nevnímal, protože byl na ten zápach zvyklý. Co však bylo nezvyklé, byla vznešená návštěva v psinci.

„Mylorde,“ pozdravil mladík zaraženě.

Robert z Waringhamu ho neslyšel, jelikož lomoz psů všechno přehlušil. Spolu s psovodem se nakláněl nad kotcem loveckých psů, házel jim krvavé kousky masa a fascinovaně přihlížel, jak se o ně rvou. „Zítra,“ slíbil zvířatům, „zítra vám dopřeju výběh a čerstvou kořist.“

Zasmál se a Adam viděl, jak mu modré oči planou v radostném očekávání.

Ty máš rád krvavé scény, co? projelo čeledínovi hlavou. Odnesl svou otep slámy na druhou stranu šeré boudy, kde ležela v menším kotci fena s vrhem štěňat. Překročil nízkou dělicí příčku. „Uděláme ti měkkou čerstvou postýlku, co říkáš Diano?“

Fena zvedla hlavu a chytrýma hnědýma očima sledovala každý jeho pohyb, nezavrčela však. Dobře Adama znala. Dokonce připustila, aby zvedl její čtyři štěňata, ne větší než jeho dlaň, a uložil do bedny vystlané slámou. „Tady máte svůj pelíšek, moji malí hrdinové. Abych vás nedopatřením nesmetl i se špinavou slámou.“

Pejsci dojímavě kňučeli a Adam je opatrně hladil ukazováčkem po hlavě. Pak postavil bednu stranou a pustil se do práce. Diana se rozhodla, že mu dnes výjimečně práci usnadní, a dobrovolně se postavila na všechny čtyři. Pod břichem se jí houpaly těžké cecíky.

Adam hbitě smetl starou slámu na hromádku a rozprostřel na zem novou. Právě se chystal vrátit štěňata matce, když ho někdo hrubě rafnul za ucho a prudce otočil.

„Na slovíčko, ty lumpe,“ houkl na něho Robert z Waringhamu.

„Mylorde?“ Adam se snažil stát vzpřímeně, ale hrabě mu kroutil uchem tak bolestivě, že musel proti své vůli sklonit hlavu a natočit ji na stranu.

Diana zavrčela. Byl to tichý hrdelní zvuk, zdvořilé varování.

„Jak si představuješ, ty nevycválaný prevíte, vejít sem a nepozdravit mě?“ vybafl na něho Waringham.

Adam se nemoudře ohradil. „Pozdravil jsem vás, pane. Neslyšel jste mě.“

To mu vyneslo tak mocnou facku, až mu zalehlo v uších. Upřímně řečeno nijak Adama nezaskočila. Upíral pohled k zemi a snažil se držet svůj drzý jazyk na uzdě, aby to nebylo ještě horší.

„Zkus to znovu,“ vyzval ho Waringham.

„Prosím za prominutí, mylorde.“

Hrabě ho znovu uhodil. „Tak tobě je to k smíchu, co?“

Dianino zavrčení znělo tentokrát už výhrůžněji a jednou krátce vyštěkla.

Waringham chytil čeledína za vlasy, trhnutím mu zvedl hlavu a podíval se mu do očí, jež byly těm jeho překvapivě podobné. „Tak přidám ještě něco pro tvoje pobavení. Walter tvrdí, že se odtud stále ztrácí žrádlo. Myslí si, že ho kradeš ty a prodáváš ve vesnici.“

Adam si kradmo vyměnil pohled s psovodem, který zvedl oči ke stropu a lítostivě potřásl hlavou. Samozřejmě nic takového netvrdil. Znal svého pomocníka a neměl nejmenší důvod pochybovat o jeho poctivosti. Waringham prostě jen hledal záminku. Z nějakého důvodu si víc užíval, když nějakou našel.

Když Adamovi došlo, k čemu se schyluje, shodil masku podřízenosti. „Vysáváte sedláky tak, že by nebylo divu, kdyby nepohrdli psím žrádlem. Je to lepší než nic.“

Robert z Waringhamu se usmál. Ten úsměv byl pro každého normálního člověka jen stěží snesitelný. Obličej se mu zkřivil v rozveselenou masku a v pohledu mu blýsklo něco šíleného.

Diana opět zaštěkala a zvedla se.

„Radil bych vám, abyste to, co se mnou zamýšlíte, neprováděl tady, jinak posloužíme jako žrádlo pro psy my dva.“

Robert ho chytil za košili, pozpátku překročil dělicí příčku a vlekl hocha s sebou. Levačkou ho srazil k zemi a pravou rukou vytrhl Walterovi z ruky bičík na psy a pak se pustil do díla.

„Naposledy, Blanko, kde je to hříbě?“

„Naposledy?“ opáčila dívka napůl pobaveně, napůl rozhořčeně. „Má to být výhrůžka?“

„Je to možné,“ připustil Geoffrey a vykročil k ní, aby zdůraznil, že to myslí vážně. Stájová vrata byla dokořán a vpouštěla dovnitř jasné jarní světlo, ale přesto měla Blanka únikovou cestu odříznutou, neboť Geoffrey ji zatlačil do kouta mezi čelní a boční stěnou.

Nezdálo se, že by to Blanku znepokojilo. „Hele, aby bylo jasno, mně strach nenaženeš. Ruku bys na mě přece nezvedl, je to tak bratránku?“

„Jsi si tím tak jistá?“ odpověděl, přestože věděl, že právě tohle chtěla slyšet. Blanka si ráda zahrávala s ohněm.

S vítězným úsměvem si uhladila za ucho černé lokny. „Hříbě je na bezpečném místě, ale kde, to ze mě nedostaneš.“

Dalším energickým krokem vyplnil mezeru mezi nimi, sevřel jí zápěstí, přinutil ji přitisknout se zády ke stěně a bez námahy ji znehybnil. „Aby ses nemýlila. Hříbě patří mně, Blanko. Zbytečně ho trápíš. Tohle není legrace, rozumíš? Takže buď mi teď řekneš, kde je, nebo tam půjdu a…“

„Ne! Chceš jí podříznout hrdlo, vím to. Přitom by tu mohla mít tak hezký život, mohli bychom ji zařadit do chovu…“

„Vždyť se ani neudrží na nohách. Což znamená, že nemůže pít.“

„Dávala jsem jí zředěné kravské mléko a ona pila.“

„Jenže je nejspíš nestráví. A s tou zkřivenou nohou nebude nikdy moct běhat. Kůň, který se nepohybuje, onemocní.“

„Truhlář Jack by jí mohl udělat dřevěnou nohu a pak…“

„Větší pitomost jsem vážně neslyšel! A i kdybychom ji udrželi naživu, nikdy by se z ní nestala chovná kobyla, protože na třech nohách by neudržela rovnováhu, aby ji hřebec…“ Prudce zmlkl.

„Ano?“ otázala se Blanka a upřela na něj nevinný pohled. Když viděla, jak mu nachoví tváře, rozesmála se.

Byla do svého přísného bratrance trošinku zamilovaná. Stejně jako jeho otec, děd a všichni stájmistři ve Waringhamu od počátku věků to byl vážný, málomluvný muž, ale na rozdíl od svých předchůdců se mu dostalo dvorské výchovy a pocházel z rytířského stavu. Coby panoš hraběte ze Salisbury táhl do Francie a přede dvěma lety se vrátil domů z poslední – prohrané – bitvy, jen aby zjistil, že oba jeho starší bratři, kteří převzali hřebčinec, v zimě zemřeli na mor. A tak v pouhých třiadvaceti letech a bez velkých zkušeností převzal Geoffrey nejslavnější chov koní v Anglii, z něhož mu patřila polovina, zatímco druhou vlastnil hrabě z Waringhamu. Hned od počátku mu byla jeho tehdy šestnáctiletá sestřenka velkou oporou, protože oplývala oním tajemným darem Waringhamů, který byl mnohem víc než jen normálním porozuměním koním. Věděl však, že bude moudré mít se před Blankou na pozoru. Byla to divoška. Půvabná, ale nebezpečná. A její otec, který byl strýcem a správcem mladého hraběte z Waringhamu, by mu zaživa vyrval srdce z těla, kdyby tušil, jak blízko někdy bývá tomu, aby podlehl pokušení.

„Blanko, buď rozumná.“

„Jak bych mohla?“ Postavila se na špičky a vtiskla mu na rty letmý, leč značně nesesterský polibek.

Pustil ji a ustoupil dozadu, jako by ho kousla. „Co to sakra…“

Blanka využila jeho chvilkového zmatku, protáhla se kolem něj a vyběhla ven. Plna euforie nad podařeným únikem a triumfálním pocitem, že se jí povedlo uvést nedotknutelného stájmistra do rozpaků, běžela s vlajícími černými kadeřemi přes Mnichovu hlavu dolů do vsi, našla svou bývalou chůvu Berit v chlévě při dojení, vyškemrala na ní půl vědra mléka a zamířila do lesa, kde ukryla zmrzačené hříbě.

Kobylka nevypadala dobře. Oči měla zalepené a navzdory přikrývce, do které ji Blanka zabalila, se třásla zimou. Přesto dychtivě polykala zředěné mléko, které do ní dívka lila pomocí dřevěného trychtýře. Šlo to jen zvolna a vyžadovalo značnou trpělivost – což za normálních okolností nebyla zrovna Blančina silná stránka. V tomto případě jí ale vůbec nevadilo, jak pomalu krmení postupuje.

Slunce stálo už šikmo nad obzorem, když hříbě konečně opouštěla. Naříkalo, když se zvedla z měkkého kapradí, a vypadalo nešťastně. Jeho tiché zvuky ji bodaly u srdce.

„Je mi to moc líto, Heleno, ale opravdu musím domů,“ vysvětlovala zdrceně. „Maminka se už po mně bude shánět. Víš, nerada jí sama jen s Robertem…“

Helenu očividně její výmluvy nezajímaly. Naříkala ještě žalostněji. Blance však nezbývalo než se od ní odtrhnout. Běžela co nejrychleji, aby unikla tomu nářku, který jí působil výčitky svědomí. S lehkostí přeskakovala kořeny a vyhýbala se zrádným trnitým větvím. Znala v tomto lese každou větvičku a každé stéblo.

Teprve když doběhla na mýtinu u Bílé skály, zpomalila tempo. Chvíli se zahleděla na šťavnaté zelené louky s kamennými zídkami pod sebou a pak se vydala po pěšině k hradu.

Už se stmívalo. Ptáci prozpěvovali a poslední paprsky slunce zalévaly svou měděnou září mladé listoví stromů. Mezi kmeny stromů zahlédla Blanka srnku a doufala, že až její bratranec Robert se svojí bandou příští týden vyrazí na lov, bude už daleko pryč.

„... nemůžeme je napadnout, dokud je světlo,“ slyšela náhle cizí hlas se severním přízvukem. „Potřebovali bysme dvakrát tolik mužů.“

Blanka se zarazila.

„Počkejme, dokud se nesetmí, sire Arthure,“ radil jiný hlas. „Proč by měli zvedat most? Tady přece ještě nikdo neví, co se stalo.“

Blanka se dala na ústup. Pomalu, pomaloučku se plížila pryč, oči sklopené k zemi, aby nešlápla na suchou větvičku, a srdce jí bilo až v krku. Pak narazila zády na nějakou překážku, která rozhodně nebyla kmen stromu, a v příštím okamžiku jí tělo sevřely dvě paže. „Ale, copak to tu máme?“

Blanka vrhla pohled přes rameno a hleděla do bezvousé, nikoli nesympatické tváře pod matnou helmou.

„Buďte tak laskav a pusťte mě, pane,“ požádala. Snažila se, aby to vyznělo důstojně a aby nedala najevo, jak se vylekala.

Muž povytáhl obočí. „To asi nepůjde, holubičko.“ Strčil ji dopředu a po dvaceti krocích se Blanka ocitla uprostřed skupiny dobrého tuctu cizích rytířů.

„Kdo jste?“ otázala se.

„Mnohem zajímavější otázka by byla, kdo jsi ty?“ odvětil jeden z nich. Jejich vůdce, usoudila Blanka. Byl starší než ostatní. Jeho huňaté obočí bylo šedé, obličej zbrázděný vráskami.

„Richildis z Fernbrooku.“ Bylo to první jméno, které ji napadlo, a připadalo jí legrační. Ale něco ji varovalo, aby neprozradila svou pravou identitu. „Jsem snoubenkou lorda Waringhama, pane. A kdo jste vy?“

Krátce se uklonil. „Arthur Scrope z Mashamu, lady… Richildis.“

Věděla, že to jméno už slyšela. Nemohla si vzpomenout v jaké souvislosti, ale neměla z něj dobrý pocit. „A co vás zavedlo do Waringhamu, pane?“

„Rád bych si promluvil s jeho lordstvem.“

„Nu, pak bych vám radila, abyste se obrátil na strážné u brány.“

Nečekaným pohybem ji rafnul za paži a trhnutím si ji přitáhl blíže. „Stejná potvora jako tvoje máti. Ušetři si námahu, mně nebudeš věšet bulíky na nos, děvenko. Vím moc dobře, kdo jsi.“ Něco v jeho pohledu způsobilo, že jí naskočila husí kůže. Nahánělo jí to víc strachu než jeho slova a medvědí tlapy. „Jaký nečekaný dar, žes mi zrovna ty vběhla do rány.“ Chytil ji za vlasy a uhodil ji pěstí do spánku.

Blanka se bez hlesnutí sesula k zemi. Byla omráčená, ale ne v bezvědomí. Něčí ruce ji chytily za paže a odtáhly do křoví.

„Nechte ji tam ležet a já vás po setmění zavedu do hradu,“ ozval se náhle něčí chraptivý hlas.

Rytíři se k němu překvapeně otočili. Scrope pustil Blanku a také se zadíval na neznámou. „Kdo jsi?“ zeptal se povýšeně.

Žena, která se jako lesní víla vynořila z přítmí, měla na sobě šedomodré rolnické šaty a na hlavě šedý šátek. Nebyla už mladá, určitě jí bylo přes třicet. Její postavu poznamenala četná těhotenství. V košíku na lokti nesla byliny, které zřejmě nasbírala v lese. Prostě nějaká děvečka.

„Pracuju tam nahoře v kuchyni.“ Kývla dvojitou bradou k hradu.

Scrope k ní uvolněně přistoupil a ve tváři se mu zračilo téměř pobavení. „Takže kuchtička, hleďme. A ty nás tedy můžeš zavést do hradu?“

Zkřížila tučné paže a přikývla. „Hned po západu slunce zvedají most. To nařídil sir Jan. Ale mě vpustí stráže dovnitř. Jeden z vás se mi může skrýt za zády. Víc vás není potřeba. U brány hlídají jen dva muži.“

„Proboha, Alys, co to děláš?“ zvolala Blanka. Ležela dál ve vlhké trávě, ale zapřela se o loket.

„Zachraňuju vám život, holčičko,“ zavrčela děvečka. Pak uhodila znovu na Scropea. „Tak co? Souhlasíte?“

Zvolna kolem ní přecházel a prohlížel si ji ze všech stran jako jalovici na trhu. Pak se zastavil přímo před ní a zamyšleně si přiložil prst ke koutku úst. „Vysvětli mi jedno, Alys. Co nám má zabránit, abychom se tu poveselili s tou malou mrchou a po setmění tě dýkou přiměli, abys nás propašovala do hradu?“

Potřásla hlavou. „Neudělala bych to. Mně na životě nezáleží, víte?“

Pronesla to s tak věcnou upřímností, že jí Scrope nemohl nevěřit. „A co si slibuješ od toho, když nás zavedeš dovnitř?“

„Přišli jste zabít lorda Waringhama, je to tak?“

Pokrčil rameny. „Není vyloučeno, že k tomu dojde, bystrá Alys.“

„Udělejte to. To je jediné přání, které ještě mám. Ale ona je hodná holka, nechte ji na pokoji. To je moje podmínka. Vyberte si.“

Scrope se nerozmýšlel dlouho. „No dobrá. Ale musíš se trochu snažit. Jestli budeme mít úspěch, ať si pro mě za mě zachová svoji nevinnost. Ale jenom tehdy, rozumíš?“

Alys nevzrušeně přikývla.

Také Blanka Arthuru Scropeovi porozuměla. Velmi přesně. Svoji nevinnost si možná zachová, leč ne svůj život. Nepřišel, aby zabil Roberta, nýbrž každého Waringhama, který mu vběhne do rány. Tohle vycítila, když se mu dívala do očí.

„Kde je můj otec?“ zajímala se.

Scrope ji s úsměvem poplácal po líci. „Nedělej si starosti, andílku. Jsem si jistý, že je na cestě domů.“

Svázali jí provazem ruce za zády a jeho konce uvázali ke kmeni stromu.

„Alys,“ žadonila dívka tiše. „Prosím… nedělej to.“

Hradní kuchařka k ní krátce sklopila oči, ale byla příliš zahořklá, než aby se nechala pohnout. „Slyšela jste, že mého Adama ubil skoro k smrti?“

Blanka přikývla. „Vím, jaký je. Právě proto tě prosím. Nestojí za to, abys kvůli němu riskovala spásu své duše.“

„Spása mé duše,“ opakovala Alys s ošklivým, neradostným smíchem. „Jsem už dávno zatracená, děvče.“

A dobře věděla, že tomu tak opravdu je. Přestože neměla nikdy na vybranou. Jelikož její poloviční bratr, hrabě z Waringhamu, se jí nikdy neptal, zda stojí o půl tuctu jeho bastardů.

Krátce po soumraku odvedla Alys jednoho ze Scropeových rytířů na okraj hradního příkopu. Scrope s ostatními muži ji následovali s odstupem asi padesáti metrů. Krčili se a našlapovali neslyšně. Noc byla temná – nehrozilo nebezpečí, že by strážní zahlédli oknem strážnice jejich ve tmě svítící obličeje. Ale pro jistotu si je začernili sazemi.

„Všichni teď sedí u večeře,“ zašeptala Alys přes rameno. „Jeho lordstvo s rodinou pravděpodobně v komnatě nad síní.“

„Jsi si ale jistá, že kromě těch dvou strážných u brány tu nejsou žádné další hlídky?“ ujišťoval se chlap za jejími zády tiše.

„Někdy stojí u vchodu do věže, ale ne když je vytažený most. K čemu? Ale musíte být velice opatrní. Jestli vás uslyší dřív, než budete v síni, prohráli jste. Je tam mechanismus, který nechá celou podlahu ve vstupní hale propadnout.“

„No dobrá. Teď už si pospěš.“

Alys se zhluboka nadechla a sebrala odvahu. Pak zavolala k bráně: „Hej! Milesi!“

Po chvilce se objevil v osvětleném okně stín. „Kdo je tam?“

„To jsem já, Alys,“ zavolala. „Musela jsem se postarat o syna, nemohla jsem přijít dřív. Vpusť mě dovnitř, proboha, než si jeho lordstvo všimne, že jsem se zpozdila.“

„Ale jo, sakra,“ zavolal strážný nerudně v odpověď. „Jestli nechceš, aby tě nachytal, tak nedělej takový rámus.“

Těžký padací most se začal se skřípěním a hlasitým řinčením řetězů spouštět. Sotva se dotkla jeho horní hrana země, postavila na něj Alys nohu a spěšnými kroky přešla na druhou stranu. Cizí rytíř ji v těsném závěsu následoval.

„Děkuju, Milesi,“ řekla služka, když vešla do brány. Svoji zadýchanost ani nemusela hrát. Nervozita jí náhle vyhnala vzduch z plic.

„Není za co, děvče,“ odvětil strážný dobrodušně. „Proč bych měl tomu kašparovi tam nahoře dávat záminku k výprasku?“ S opovržlivým výrazem vzhlédl k horním oknům obytné věže, za kterými Alys tušila lorda Waringhama. Světlo jeho pochodně ho oslepilo, takže až příliš pozdě zaznamenal stín, který se náhle vynořil za Alysinými zády. „Hej, co…,“ vyrazil ze sebe a ruka mu vylétla k jílci meče, ale to už mu hrdlo přeřízla krátká zčernalá čepel. Vydal bublavý zvuk a svezl se na kolena.

Alys se od něj v hrůze odvrátila, zůstala ale stát v bráně, zatímco se rytíř proplížil s vytaženou dýkou ke komoře strážných a vyřídil i druhého z mužů. Když ho Alys spatřila se spokojeným kývnutím vyjít ven, zvedla pochodeň, která Milesovi vypadla z ruky, vystoupila s ní na most a dvakrát jí máchla.

„Výborně,“ zamumlal Arthur Scrope spokojeně a dal znamení k útoku.

„Kde zase ta Blanka vězí?“ povzdechla si lady Juliana a zvedla oči ke stropu, jako by očekávala od Boha odpověď. „To dítě mě dohání k zoufalství.“

„Nu, každopádně je tu bez ní klidněji,“ podotkl hrabě z Waringhamu.

Lady Juliana se ledově usmála. „Tvá upřímnost vskutku patří ke tvým nejšarmantnějším vlastnostem.“

Ušklíbl se do poháru s vínem. „Cože tak rozmrzelá, tetičko?“

Má pravdu, přiznala si. Je mrzutá. A má k tomu dobrý důvod. Všichni, kdo jí byli milí, opouštěli Waringham jako krysy potápějící se loď. Její nejstarší dcera Katka, která tu s dětmi strávila zimu, se vrátila o svatém Jiří ke dvoru. Její syn Julian se po roztržce s otcem na hradě už dva roky neukázal. A onen otec měl v těchto bezbožných dobách jako kapitán královské tělesné stráže víc práce než kdy jindy a zastavil se tu během té doby jen jednou. A teď zmeškala společnou večeři také její dcera Blanka – jediná, která ji mohla uchránit od večera stráveného o samotě s tím příšerným netvorem Robertem.

„Řekl bych, že se zase někde tahá se stájmistrem,“ poznamenal hrabě nenávistně. „Míním tím vaši Blanku. To sis nevšimla, jak se mu vrhá kolem krku? A dělá ze sebe terč posměchu?“

„Posměchu koho, Roberte?“ odsekla Juliana. „Sedláků? Nebo těch budižkničemů, jak nazýváš své rytíře? Ne, s tím si hlavu nedělám.“

„A co když se o tom dozví její otec?“

Malinko se k němu naklonila. „Nepodaří se ti zasít rozkol mezi Jana a Blanku. Na to zapomeň. Ty dva nic nerozdělí. Věř mi, že vím, o čem mluvím.“

„No tak o to hůř pro něho, až si uplete s Geoffreym fakana, že?“

Juliana rozmrzele okusovala zaječí stehno. „Ale jen ať si ho klidně vezme, jestli o něho stojí,“ pokrčila rameny.

„Bohužel je to ale její bratranec.“

„Z druhého kolena.“

„To je církvi jedno.“

„Ale ale, Robert z Waringhamu coby strážce církevní morálky? To je vskutku zábavné. A navíc…“ Nedomluvila a s nakloněnou hlavou se zaposlouchala. „Slyšíš to? Co je to?“

Lord Waringham mávl rukou. „Co by to mělo být. Předpokládám, že ti budižkničemové, jak nazývám své rytíře, si dole v síni zase jednou vjeli do pačesů.“

To je možné, pomyslela Juliana a pokračovala v jídle. Když však zaslechli řinčení zbraní a výkřiky, vyměnili si znepokojené pohledy. Robert vstal a energicky zamířil ke dveřím.

Otevřel je dokořán a proti němu stál cizí muž, jehož drahocenná zbroj Robertovi napověděla, že má co do činění s nějakým urozeným pánem.

„Nuže, jak vám mohu pomoci, pane?“

„Jste Robert z Waringhamu?“

Lady Juliana vyskočila ze židle, jako by ji píchla vosa. „Ne!“

„Ano,“ pronesl v témže okamžiku hrabě a cizinec mu vrazil do hrudi tasené ostří.

Robert se s přidušeným výkřikem, téměř podobným vzlyku, zhroutil k zemi. Scrope se mu zapřel nohou o rameno a jedním trhnutím vyprostil svůj meč. Robertovy modré oči upíraly skelný pohled na nějaký bod na stěně.

„Och, Arthure Scrope, ty bastarde…,“ vyrazila ze sebe chraptivě Juliana.

Oslovený se zasmál. „Že zrovna ty mě nazýváš bastardem, srdíčko. Ty, která jsi sama bastardem bastarda.“

Juliana ho neposlouchala. Přitiskla si pěst na ústa a hleděla dolů na mrtvého synovce. „Nebudu tvrdit, že je to pro svět velká ztráta, ale tys musel přijít o rozum,“ zamumlala nezřetelně. Ruka jí poklesla. „Cos to jen provedl?“

„Osvobodil jsem Anglii od dalšího Waringhama,“ odvětil Scrope. „A vévodu z Yorku od dalšího nepřítele.“

Vzhlédla k němu. Matně vnímala, že má ruce studené jako led. Nohy jako by se jí nedotýkaly země a v uších jí hučelo.

„Jan?“ vypravila ze sebe téměř neslyšně.

Nečinnost a rezignace byly Blančině povaze cizí. Scrope naštěstí nepokládal za nutné nechat u ní jednoho ze svých mužů, aby ji hlídal. Jakmile osaměla, začala dřít uzel o kůru stromu a netrvalo dlouho, než se provaz přetrhl. Nebyl příliš tlustý. Taky to Scrope očividně podcenil. Byla přece pouhá ženská.

Se stále ještě svázanýma rukama vyběhla Blanka na kopec k hradu. Ucítila pach ovcí pasoucích se na svahu, i když je neviděla. Most byl dole. Alys tedy uspěla.

Blanka vypjala hruď a přešla po tlustých dubových fošnách do hradu. Ze strážnice se linulo slabé světlo a ozařovalo nitro průchodu bránou a mrtvého strážného, roztaženého na zádech s nohou nepřirozeně zkroucenou.

„Ach, Milesi…,“ zašeptala Blanka. „Jak jsi to mohla udělat, Alys?“

Mimovolně ustoupila dozadu a v tom jí zase dopadla zezadu na rameno něčí silná ruka a otočila ji. Její hlava se tiskla k čísi široké hrudi a důvěrně známý hlas se zeptal: „Proč máš svázané ruce?“

„Owene… Bohu budiž chvála.“ Teprve nyní si uvědomila, jak hrozně se bojí. „Kde je otec?“

Tudor jí uhladil černé vlasy, chvilku jí beze slova hleděl do obličeje a pak vytáhl svou loveckou dýku a přeřízl jí pouta. „Utíkej do hřebčince a schovej se tam. Pospěš si.“

Třela si zápěstí. „Nějaký chlap jménem Scrope,“ informovala ho a neurčitě máchla rukou k mrtvému strážnému.

Tudor přikývl. „Víš, kolik má mužů?“

„Čtrnáct.“

Tiše zaklel svou mateřštinou. „No to je pěkné. A teď už utíkej, Blanko.“

V jeho hlase zaznívala naléhavost, ale ještě něco, co by mohlo způsobit, že se jí zhroutí celý svět, a proto to nechtěla vzít na vědomí. „Nebudu se schovávat. Umím máchat mečem a…“

Znovu jí položil ruku na rameno a postrčil ji k mostu. „To stačí. Nepůjdeš se mnou dovnitř. Jestli mi chceš pomoct, tak se ztrať, rozumělas?“

„Ale proč nepřišel i otec…“

„Tvůj otec je mrtvý, Blanko.“ Tudor jí uchopil bradu mezi palec a ukazováček a pohlédl jí do tmavých očí. „Yorkovi muži nás u St. Albans porazili a tvého otce zabili.“ Ruce se jí na okamžik zaryly do jeho surkotu, ale pak se Blanka náhle napřímila a Tudor ji pustil. Šokem a hrůzou se jí rozšířily panenky, ale on neměl čas poskytnout jí útěchu. „A teď přijeli sem, aby vyhubili i zbytek vašeho rodu. Možná dobýt váš hrad, nemám tušení.“ Položil děvčeti ruce na obě ramena.

„Všechno se změnilo, Blanko, slyšíš? Nic už není jisté, především tvůj život. Proto musíš udělat, co ti povídám, a sice hned, abych se mohl pokusit zachránit, co se ještě zachránit dá.“ Nevěřil ovšem, že mnoho zmůže. Přijel sám, protože nepočítal s tím, že by válka přišla do Waringhamu tak rychle.

Blanka se obrátila, přeběhla zpátky most a rozplynula se v temnotě.

Arthur Scrope se svými muži tu příšerně řádili, poznal Tudor, když se plížil k obytné věži a nahoru k síni. Možná byla čeleď, která dnes v síni večeřela, opilá a stala se snadnou kořistí. Robertovi rytíři leželi na slámě zabití, ani před panošem se vrazi nezastavili. Nyní seděli u dlouhých stolů, aniž by věnovali mrtvým sebemenší pozornost, a posloužili si vínem a zbylým jídlem. Arthur Scrope s nimi však nebyl, zjistil Tudor, skrytý v temném koutě u schodiště. S mečem v pravé ruce se plížil dál nahoru.

Dveře k obytné komnatě byly dokořán a na kamenné dlaždice na chodbě dopadalo teplé světlo. Tudor slyšel tichý pláč nějaké ženy. Juliana, poznal.

Opatrně a pomaleji, než mu bylo milé, se blížil ke dveřím. Nejprve objevil Roberta. Mladý hrabě ležel mrtvý na prahu, oči jakoby úžasem doširoka rozevřené. Tudor se odvážil o krok dál a nahlédl do místnosti. Juliana stála u stolu, v ruce svírala dýku pomazanou krví a u jejích nohou ležel bez hnutí zkroucený Scrope.

„Skvělá práce, Juliano,“ pronesl Velšan, dvěma dlouhými kroky překročil mrtvoly a sevřel vdovu svého přítele i se zakrvácenou dýkou do náruče.

„Je to tak, že? Janek je mrtvý.“

Tudor přikývl.

„Přivezl jsi ho s sebou?“

„Vůz stojí dole ve vsi.“ A jelikož se obával, že se ho bude vyptávat, jak se to stalo, kývl hlavou směrem ke Scropeovi na zemi. „Jak jsi ho dostala?“

Lehce pokrčil rameny. „Bylo to jednoduché. Nosím u sebe v rukávu vždy dýku. To mě naučil otec. A Arthur Scrope mnou odjakživa pohrdal, proto si neuměl představit, že bych mu mohla být nebezpečná. Bylo to opravdu… jednoduché. Kde je Blanka?“

„Poslal jsem ji do hřebčince. A tam teď odvedu i tebe. Nesmíš tu být, až Scropeovi muži zjistí, že si budou muset hledat nového pána.“

Juliana se k němu dál tiskla. Necítila potřebu uchýlit se do bezpečí. Položila líc na Tudorovu hruď a dala průchod svému žalu. Ne že by to k něčemu bylo. Janek byl mrtvý a tam, kde bylo v jejím nitru jeho místo, se vytvořila pustina, velké nic, takže se cítila zcela ochromená.

„Owene…“

„Ano?“

„Teď už jsme zbyli jen my dva.“

Přikývl. „Takže se postarejme, aby to nebylo jen na chvilku. Pojď. Velice tiše. Musíme se odtud vyplížit ven neviděni, jestli chceme zachránit život tvého syna.“

Bletsoe, květen 1455

„No počkej, Waringhame! To ti oplatím, ty záludný ničemo,“ zavrčel Edmund Tudor, mladý hrabě z Richmondu, a mnul si čelo, na němž se už rýsovala boule.

„Copak můžu za to, že jsi tak pomalý a strkáš hlavu tam, kde bys měl mít pálku?“ odbyl ho Julian nevzrušeně a ustoupil o pár kroků od sítě.

„Pomalý?“ vyjel Edmund popuzeně. „To ještě uvidíme…“

Zvedl míček z krátce zastřižené trávy. Jeho servis se s prásknutím odrazil od levé stěny tenisového dvora a pak dopadl na Julianovu půlku. Mladý Waringham sledoval bystrým pohledem jeho dráhu, aby předem odhadl dopad míčku, a jeho odhad byl správný. Plavným pohybem skočil dozadu a doprava, napřáhl přesně ve správný moment ruku a vyslal míček přes síť a proti pravé stěně na Edmundovu polovinu.

Hráli koncentrovaně a mlčky. Nebylo slyšet nic než tlumené zvuky úderů dřevěných pálek o filcové koule vymrštěné proti dřevěným stěnám a tupé „plop“, když dopadly do trávy. Brzy se tváře obou hráčů leskly potem, neboť byl horký den raného léta, ale přestali, teprve když Edmund Tudor získal svou revanš a vyhrál šest ku čtyřem.

Slavnostně si přes síť potřásli rukou a pak zamával Edmund na oba mladé panoše, kteří sledovali zápas z galerie – nebyla to zcela bezpečná kratochvíle, protože nezřídka zabloudily těžké filcové koule právě tam. „Posbírejte míčky,“ poručil, než se s přítelem vydal zvolna zpátky do zahrady.

Tam seděla ve stínu břízy na sametové dece v barvě noční oblohy půvabná mladá dívka, hlavu skloněnou nad knihou spočívající na jejích zvednutých kolenou. Rozpuštěné rovné tmavé vlasy jí zakrývaly obličej. Aniž vzhlédla, řekla: „Podívejte, co tu pro vás mám, pánové.“

Oba muži přistoupili blíž a objevili na dřevěném podnose dva po okraj naplněné džbánky. Posadili se k dívce a pálky odložili do trávy.

„Co by s námi jen bylo, kdyby ses o nás nestarala, Megan,“ poznamenal Julian s úsměvem a zvedl džbánek. „Nádherně vychlazené.“ Přiložil si ho na okamžik na rozpálenou líc a pak si s Edmundem připili. „Na tvoje draze vykoupené vítězství, mylorde,“ zažertoval. „Když se ti podívám na čelo, málem bych si tě spletl s jednorožcem.“

Dvanáctiletá lady Margaret zvedla konečně hlavu a tázavě se podívala z jednoho na druhého. „Že by už zase došlo k poranění?“ dobírala si je.

Edmund Tudor obdařil přítele zuřivým pohledem. Margaret Beaufortová, možná nejbohatší dědička Anglie, byla jeho svěřenkyní. Král Jindřich, Edmundův poloviční bratr, na něj přenesl poručnictví, aby dívka byla v jistých rukou, ale taky proto, aby Edmund během její nezletilosti mohl požívat desetinu jejích příjmů z pachtů a úroků. Bylo to obvyklé opatření, které nikoho neudivovalo, neboť všichni věděli, že král si přeje, aby jeho poloviční bratři byli dobře zajištěni. Nikdo u dvora ovšem netušil, že Edmund cítí ke své svěřenkyni něco víc než náklonnost opatrovníka. Julian ho prokoukl, ale ještě o tom nikdy otevřeně nemluvili. Mladý Waringham se jen tu a tam omezil na nějakou nevinnou poznámku. Ostatně Edmundova zamilovanost neměla naději na naplnění, protože Megan, jak všichni mladé lady Margaret říkali, byla zasnoubená s Janem de la Polem, vévodou ze Suffolku.

„Copak to čteš, sestřenko?“ otázal se Julian.

Megan beze slova natočila knihu k němu, aby na ni lépe viděl.

„Ach, příběhy svatých,“ poznamenal bez očekávaného nadšení. „Jak… povznášející.“

„Ano, to jistě jsou,“ potvrdila Megan, ale pronesla to bez misionářského zápalu. Julian věděl, že jeho sestřenice cítí jen zřídka potřebu přemlouvat jiné ke studiu knih, jež jí byly drahé. Megan vyrůstala víceméně sama se svými knihami, a tak byla zvyklá zabývat se příběhy a studiem sama. A to snad vedlo k tomu, že jí bylo proti mysli s někým se o ně dělit.

„A kterého svatého sis vzala na paškál dnes?“ otázal se Julian škádlivě.

„Svatého Mikuláše z Myru. Zabývám se jím už nějakou dobu.“

Edmund Tudor zvedl hlavu tak prudce, že mu vyšplouchlo pivo z jeho džbánku a vytřeštil na dívku oči.

Julian znechuceně protáhl obličej. „Vzpomínám si. V jeho legendě se líčí samé příšerné historky. Něco o třech chlapcích v sudu s nasoleným masem, který řezník rozřezal na kousky, aby z nich nadělal buřty…“

„To je ti podobné, Juliane z Waringhamu,“ odpověděla Megan káravě. „Pamatuješ si jen ty nejkrutější příběhy. Svatý Mikuláš ty hochy zase poskládal dohromady a oživil. Ale je pravda, že to byl zvláštní svatý. Krutý a hodný zároveň. Tak úplně se v něm nevyznám… Co se na mě tak divně koukáš, Edmunde?“

„Cože?“ odvětil roztržitě, zjevně plně zaujatý pozorováním její napůl dětské, napůl ženské tváře. Pak se vzpamatoval. „Ach, to nic.“

„V Northamptonském opatství mají nástěnnou malbu se svatým Mikulášem. Zajel bys tam se mnou někdy příští týden, Edmunde? Pokud si ovšem najdeš čas,“ požádala Megan svého poručníka.

Ten s lítostí zavrtěl hlavou. „Příští týden musím do Monmouthu. Král si přeje, abych zkontroloval jeho hrady na druhé straně hranice, neboť se obává, že jestli proti němu York skutečně povstane, mohl by mu Wales spadnout do klína jako zralá hruška.“ Poklepal Julianovi prstem na hruď. „Říkal jsem si, že tě vezmu s sebou.“

Julian pokrčil rameny. „Cokoli si budeš přát, mylorde.“

Oficiálně byl v Edmundových službách. Jeho příteli bylo sice teprve něco přes dvacet, ale byl plnoletý. Julian u něj našel útočiště, když musel tak překotně opustit Waringham. Nyní se položil na záda, natáhl paže za hlavu a protahoval se. „Nebylo by k pití i něco jiného než řídké pivo, Megan?“

„Ještě není poledne a ty už se chceš opíjet?“

Julian se líně ušklíbl vzhůru do větví břízy. „Ještě není poledne a ty už mi chceš držet kázání?“

Megan s Edmundem se zasmáli. Pak dívka pokynula služce, která kvůli zachování slušnosti seděla na blízké kamenné lavičce. „Přines laskavě džbán vína, Mary.“ Nato pokračovala směrem ke svému bratranci. „Myslím, že máš na své přátele opravdu špatný vliv, Juliane z Waringhamu.“

„Hmm,“ zabručel a dál upíral pohled do listoví stromu. „Ty jsi naštěstí proti škodlivým vlivům obrněná. A pokud…“

„Máme návštěvu,“ přerušil ho Edmund.

Megan si zaclonila hnědé oči dlaní a vyhlížela k bráně. „Tvůj otec,“ sdělila svému poručníkovi. „A tvoje matka, Juliane. A Blanka! Ach, jak milé!“

Edmund s Julianem se posadili a vyměnili si pohledy. Ani jeden z nich nebyl rodičovskou návštěvou zvlášť nadšen. Přesto vstali a vydali se uvítat příchozí.

Owen Tudor pomohl ze sedla nejprve lady Julianě a pak Blance. Zatímco muži z jejich doprovodu odváděli koně, nabídl oběma dámám rámě a vedl je ke skupince zvolna scházející z kopce.

Julian pohlédl matce do očí a okamžitě se ho zmocnil pocit, jako by mu v žaludku ležela horká cihla. Beze slova se otočil ke své sestře dvojčeti. Blanka se mu vrhla kolem krku a on ucítil na kůži její slzy.

„Otec?“ Jeho hlas mu zněl samotnému jako cizí, drsný a temný.

Blanka přikývla a vzlykala jako ztracené dítě – nejspíš se tak taky cítila. Hruď se mu stáhla. Jistě soucitem s žalem sestry, snad i matky. Ale ničím jiným, zdůrazňoval si.

Vyzývavě pohlédl přes Blančino rameno na Tudora. „Doufám, že nečekáte, že budu předstírat smutek, pane.“

Nikdo neodpověděl. A Julian si říkal, čím to je, že se najednou cítí tak osamělý. Osamělejší než kdy předtím ve svém životě.

Edmund se rozvzpomněl na své hostitelské povinnosti. „Pojďme do domu.“ Položil své svěřenkyni ruku na rameno a odváděl všechny k domu.

Owen Tudor se v síni usadil s roztaženýma nohama na stoličku z ebenového dřeva, zapřel lokty o kolena a spojil prsty ve stříšku. „Juliane, v této chvíli zapomeň na to, že jste se s otcem rozkmotřili. Vévoda z Yorku pozvedl proti králi zbraně, rozumíš? Provedl něco, co může mít nedozírné následky. Začal cosi, jehož konec nemůže nikdo předvídat. Uvedl do chodu lavinu. A nejen tvůj otec jí padl za oběť.“ Pohlédl na Megan. „Je mi to líto, děvče, ale dříve nebo později se to musíš dozvědět. Tvůj strýc, vévoda ze Somersetu, u St. Albans padl.“

Megan jen zamrkala. Po všech těch strašlivých zprávách jí připadalo, že tuhle ránu už ani necítí. Vévoda ze Somersetu byl bratr jejího otce. Nikdy jí ale nevěnoval mnoho pozornosti. Jeho smrt jí tedy nevnesla do života velkou ztrátu. Cítila žal pouze z povinnosti.

Naproti tomu Edmundem ta zpráva očividně otřásla. „Somerset je mrtvý? Kdo se teď pro všechno na světě postaví Yorkovi do cesty?“

Jeho otec přikývl. „To je vskutku otázka. A týká se zvláště vás obou.“ Podíval se nejprve na syna a pak na Juliana. „Je načase, abyste si ujasnili, jak na tom jste ve vztahu ke králi Jindřichovi.“

Edmund nemusel dlouho přemýšlet. „Je to můj bratr,“ odpověděl. „Takže mi teď zrovna nenapadá, co bych pro něj nebyl schopen udělat.“

„Vážně? Proč jsi tedy nebyl minulý týden u St. Albans jako tvůj bratr Jasper?“

Edmund rozhodil ruce. „Nevěděl jsem, co se tam děje.“

„Nikdo z nás nedostal k bitvě písemné pozvání, víš? Kdybys projevil jen o málo víc zájmu, věděl bys to. Ale nepřijel jsem, abych vám četl levity,“ předešel Tudor námitkám svého syna.

„Jenže to tak zatraceně vypadá,“ zamumlal Julian.

Pohledy všech se obrátily k němu.

Mladý muž předstíral, že si jich nevšiml. Otočil blonďatou hlavu k oknu a zahleděl se ven. Na horní větev břízy usedl holub a ta se pod jeho tíhou povážlivě zhoupla. Byla to banální scénka, ale Julian se s ní spokojil. Cokoli mu bylo milejší než vzpomínka, která se samozřejmě dostavila právě proto, že o ni nestál. Jsi hanbou našeho rodu, Juliane. Jsi horší než Robert…

„Zajal snad vévoda z Yorku krále?“ otázal se Edmund stísněně.

Jeho otec povytáhl své rudé obočí. „Měl bys ho znát lépe. Po vyhrané bitvě se vrhnul králi k nohám a ujistil ho o své neotřesitelné věrnosti.“

„A král byl dojatý,“ konstatoval Julian posměšně.

Owen přikývl. „Vévoda ze Somersetu padl, vévoda ze Suffolku byl zavražděn. Okruh králových důvěrníků se zmenšuje. Královna je jeho poslední neohroženou poradkyní, ale on si jejích rad neumí vážit, protože ona zkrátka není muž. A tu před něj předstoupí Richard z Yorku a se vší parádou dá najevo, jakou mocí v Anglii vládne, a nabídne, že tuto moc použije ve službách krále. A co myslíte, že se stane? Z Yorka se stane lord protektor. Můžete si spočítat, kam to povede.“

„Ale král má přece syna a dědice,“ namítl Edmund.

Lady Juliana přikývla. „Nechť Bůh a všichni andělé malého prince ochraňují.“

„Ach, matko, jak můžeš Yorkovi podsouvat něco tak odporného,“ rozhorlil se Julian.

„Richard z Yorku není tak čestný člověk, za jakého ho pokládáš, synu,“ odpověděla Juliana. „To on nese vinu za smrt tvého otce.“

„Myslel jsem, že otec padl v bitvě.“ Můj otec je mrtvý, Bože, otec je mrtvý, a já se s ním nestačil smířit a teď už je pozdě. Co mám dělat? Jak s tím můžu žít…

Blanka vstala, přešla k němu a vzala ho za ruku. „Pořád ještě nevíš všechno, bratře. Sir Arthur Scrope využil vřavy bitvy a napadl otce zezadu. Byla to zbabělá vražda, žádný otevřený boj… A pak se rozjel do Waringhamu, pobil strážné a potom rytíře… a nakonec zabil i Roberta.“

Julian vynaložil veškeré síly na to, aby na sobě nedal znát, jak velmi ho ta Jobova zvěst zasáhla. „Ani Roberta, ani jeho rytířů není škoda,“ pronesl suše.

Blanka pokračovala, jako by ho neslyšela. „York vyslal Scropea, aby rod Waringhamů vymazal ze světa, rozumíš?“

„Ale to se mu tak úplně nepovedlo,“ navázal Tudor. „Zbyli jste ještě vy dva a vaše sestra, že? Zrovna ti tři Waringhamové s pikantní kapkou lancasterské krve v žilách. Nu, Juliane, teď jsi hrabětem z Waringha-mu ty.“

Julian natáhl své dlouhé nohy, zkřížil kotníky a zaklonil hlavu. S pohledem upřeným k trámovému stropu prohlásil: „Dobře, že se toho nedožil chudák otec.“

Julian uháněl na koni, jako by závodil se samotným ďáblem. Přejel přes čile bublající, ne právě úzkou bystřinu, tryskem se přehnal přes strmě se zvažující louku a rozehnal stádo poplašeně bečících ovcí a pak přeskočil živý plot. Ale ať se sebevíc snažil, jeho plán setřást ze sebe Owena Tudora se nedařil. Kdykoli riskoval kradmý pohled přes rameno, spatřil Velšana těsně za sebou.

Konečně mladý Waringham zvolnil své vražedné tempo, protože už nechtěl dál trýznit koně. Daidalos, jeden z drahocenných vytrvalých waringhamských válečných ořů, si nesouhlasně odfrkl.

Když pak Tudor cválal po jeho boku, Julian uznale prohodil: „Na takového staříka to nebyl špatný výkon.“

Velšan se po straně ušklíbl, avšak výhrůžně zavrčel: „Koleduješ si o jednu za ucho, synku. Dokonce ani tvůj otec mě nikdy neporazil, když jsme spolu závodili.“

„Nu, pak není divu, že proti tobě nemám šanci.“

„Jestli chceš vzbudit můj soucit, ušetři si námahu“ odbyl ho Tudor bryskně.

„Váš soucit je to poslední, o co stojím.“

„To je přesně ono. Já vám prostě nerozumím, tobě a mému synovi, víš? Vyrostli jste v bezpečí a bez odříkání, ale nejste ochotní poskytnout za tento dar nějakou protislužbu. Naopak si myslíte, že svět vám něco dluží. Vyrostli z vás lehkomyslní floutci a budižkničemové, v nic nevěříte.“

Tahle kázání byla pro Juliana horší než bolení zubů. Ovšem Owen Tudor zpravidla nepatřil k těm mužům, kteří lamentovali nad úpadkem mravů mladé generace, a proto mu naslouchal skoro užasle. Konečně odpověděl: „Vám se to mluví. Vy, otec a Somerset jste zažili čestně vedenou válku a krále proslulého svou chrabrostí, když jste byli mladí. Ale co máme my? Válku prohranou tak hanebně, že o ní nikdo nedokáže mluvit bez začervenání, a slabomyslného krále. Pro co se tak asi máme nadchnout?“

„Král není slabomyslný.“

Julian si odfrkl. „Copak nepřišel o rozum, když jsme to ve Francii s konečnou platností projeli? To mi Edmund lhal, když mi vyprávěl, že král byl dva roky v tak žalostném stavu, že ani nezaznamenal narození svého syna?“

„Sedmnáct měsíců,“ opravil ho Tudor důrazně. „A od Vánoc už je zase v pořádku.“

„Ale to je přece jedno. Zítra se to může stát znovu.“ Julian vrhl na staršího spolujezdce postranní pohled. „Nechcete vidět věci, jaké jsou, pane, protože je to váš nevlastní syn.“

Tudor zavrtěl hlavou. „To se mýlíš, nikdy si nic nenamlouvám. Ale jedno jaký vztah k němu mám, pořád je to král. Král, který je odkázaný na podporu a věrnost svých lordů víc než kterýkoli z jeho předchůdců. A ať se ti to líbí, nebo ne, teď jsi jedním z jeho lordů. Takže přestaň dělat cavyky a rozjeď se do Windsoru.“

„Já ale nechci.“

„To vím. Přesto to udělej. Edmund s Megan tě doprovodí, snad ti to ten těžký krok usnadní.“

„Edmund s Megan? Proč?“

„Edmund je hrabětem z Richmondu a královým bratrem. Je nejvyšší čas, aby zaujal svoje postavení u dvora, stejně jako ty. A Megan si chce u svého královského bratrance vyžádat audienci v záležitosti, o které odmítala něco vyzradit. Víš, jaká je.“ Pokrčil rameny. „No, to je nakonec jedno. V každém případě je tvůj pohodlný ničemný život u konce, chlapče. Musíš se postarat o Waringham. Tvůj příšerný bratranec tam řádil deset let, je co napravovat.“

„Ale já jsem ještě horší než Robert, pane,“ namítl Julian.

Tudor se zamračil. „Kdo to říká?“

„Můj otec.“

„Je nejvyšší čas, Juliane. Král si tě přeje jako panoše ve své družině. Proto odejdeš ze služby u hraběte z Warwicku. Příští týden mě můžeš doprovodit do Westminsteru.“

Julian před sebou jasně viděl otce vzpřímeně stojícího u okna s rukou položenou na krbové římse, jak na něj upřeně civí. Vyčkávavě. Jako by s jistotou věděl, že o tohle vůbec nestojí.

„Děkuji, pane, ale raději zůstanu tam, kde jsem žil doposud.“

„Cože?“ Nevěřícný smích. „Jak můžeš dávat přednost nudě Warwicku před životem u dvora?“

„Ve Warwicku není nuda. Je to jediné místo v Anglii, kde se člověk může naučit něco o moderních zbraních.“

„Nu, přesto trvám na tom, že od hraběte Warwicka odejdeš, a tečka.“

„Tak? A proč?“

„Protože je Yorkovým stoupencem.“

„A proč by mě to mělo zajímat?“

Otec polkl říznou odpověď – Julian přímo viděl, jak se mu pohnul ohryzek. Otec se uměl ovládnout – možná právě tento rozdíl způsoboval největší propast mezi nimi.

„Možná ti uniklo, že král je tvým bratrancem.“

„Ach, přestaň s tím už konečně. Pořád mi to předhazuješ. Možná proto, že jsi na to pyšný. Ale říkám ti, že já na to pyšný nejsem. Kromě toho bychom neměli zapomínat na to, že matka je bastard a král jejich příbuzenství nikdy oficiálně neuznal. Takže proč by měl teď…“

„Neopovažuj se urážet matku.“

Znělo to výhrůžně a Julian tyto varovné signály znal víc než dobře. Přesto si neodpustil odpověď: „Neurážím ji, jen konstatuji skutečnost.“

„Končím tuhle debatu. Příští týden mě doprovodíš do Westminsteru.“

„To neudělám, pane. Vím, že Warwickovi nedůvěřuješ – možná ze zvyku, protože posledního hraběte z Warwicku jsi taky neměl zrovna v lásce, že? Já ale do služby toho ubožáka nevstoupím, i když je to král.“

„Juliane!“

„Je to… tak trapný chudák, že se na něho ani nevydržím dívat. A přál bych… přál bych si, aby vévoda z Yorku nebyl tak příšerně slušný a vzal si korunu – která mu stejně po právu náleží –, jen aby zbavil Anglii toho chudinky na trůně.“

Otec ho pěstí srazil k zemi. Nikdy předtím nic takového neudělal. Byl to spontánní, dobře mířený úder. „Jsi hanbou našeho rodu, Juliane. Horší než Robert.“

Napůl omráčený chlapec ležel na studené kamenné podlaze a mžoural s pohledem upřeným vzhůru na otce, který ho chladně a s potlačeným odporem pozoroval jako nějakého velkého chlupatého pavouka, pak se odvrátil a beze spěchu odešel z místnosti.

Owen Tudor zastavil koně, sesedl a gestem Julianovi naznačil, aby učinil totéž. Mladík po krátkém zaváhání sklouzl ze sedla, postavil se proti otcovu příteli a vyzývavě mu pohlédl do očí. „Opravdu to řekl!“

„Rád bych ti něco o tvém otci vysvětlil, chlapče.“

Julian si založil paže na hrudi. „Ne, děkuji!“

„Nejsi jako tvůj bratranec Robert. A tvůj otec to věděl. Ale velmi ho trápilo, žes odmítl vstoupit do králových služeb. Otcové si vždy přejí, aby synové kráčeli v jejich šlépějích a pokračovali v jejich životním díle. Možná si přejí, aby se tak malinko přiblížili nesmrtelnosti, čert ví.“

„Ale vy jste Edmundovi, Jasperovi ani Owenovi nikdy nic nepředepisoval,“ namítl Julian. „Nikdy jste po nich nežádal, aby byli jako vy.“

Tudor pokrčil rameny a smutně se usmál. „Možná je to tím, že jsem žádné životní dílo, které bych jim vnucoval, nevytvořil. Ale ať je to, jak chce, Juliane, tvůj otec tě miloval.“ Mladík v rozpacích spěšně odvrátil hlavu, ale Tudor pokračoval odhodlaně dál. „Ujišťuji tě, že vaší roztržkou trpěl daleko víc než ty.“

„To vůbec nemůžete vědět.“

„Jeho skoro poslední slova platila tobě. Posílá ti své požehnání a prosí o odpuštění.“

Julian zavrtěl hlavou, uchopil Daidala za otěže a pohladil ho jemně po nozdrách. „Je mi líto, ale nemůžu tomu uvěřit.“

„Pak tedy jeďme do Waringhamu a já ti budu s rukou položenou na jeho náhrobním kameni přísahat, že je to pravda.“

Julian vzhlédl. Jeho výraz prozrazoval skepsi a zároveň úzkostnou naději.

„Můžeš se vsadit, že mu ta slova nešla přes rty snadno,“ pokračoval Tudor. „Přiznat, že byl v neprávu, nebyla zrovna jeho silná stránka. Ale je privilegiem umírajících odejít s čistým stolem.“

Julian polkl naprázdno. Pak se trochu rozechvěle zasmál, zavrtal špičku holínky do trávy a řekl: „Rád byste mě viděl brečet, že?“

Tudor se zasmál a na kratičký okamžik se dotkl jeho ramene. „Já prolil za Jana z Waringhamu tolik slz, že to stačí pro nás pro oba,“ doznal bez rozpaků.

Vzali koně za otěže a šli dál pěšky. Po chvíli se Tudor zeptal: „Myslíš, že vydržíš ještě jednu radu?“

Julian si povzdechl. „Jelikož vám nedokážu ujet, asi mi nic jiného nezbývá.“

„Přesně tak.“

„Tedy?“

„Král tě pasuje na rytíře, když za ním přijdeš, ale než ti bude jednadvacet let, stanoví ti poručníka.“

„Sakra…“

„Vím, že tajně obdivuješ vévodu z Yorku a možná bys ho měl rád za poručníka, abys s ním v budoucnu mohl uzavřít spojenectví. Ale jestli ti ho král navrhne, musíš se zatvářit zkroušeně a pokorně ho prosit, aby ti vybral někoho jiného, jehož jméno není spojeno se smrtí tvého otce. Jindřich ti tu prosbu neodmítne. Je to dobrosrdečný člověk.“

„Ale proč bych ho o to měl prosit?“

„Protože pro tebe bude zdravější držet si od Richarda z Yorku co největší odstup. Tobě je možná ta kapka lancasterské krve ve tvých žilách lhostejná, ale věř mi, že Yorkovi ne.“

Windsor, červen 1455

„Julian z Waringhamu, můj králi,“ ohlásil důstojník tělesné stráže.

Na jeho pokyn vstoupil Julian do prostorné komnaty. Jeho kroky na kamenných dlaždicích mu zněly nepřirozeně hlasitě. Se sklopenýma očima se zastavil před křeslem u okna, levicí si strhl z hlavy sametový klobouk a klesl na koleno. „Veličenstvo.“

Žádná odpověď.

Setrval bez pohybu a horečně uvažoval, zda by neměl říct ještě něco. A pokud ano, tak co. Nervózně si olízl rty.

Pak konečně král Jindřich promluvil. „Vstaňte, Waringhame.“ Hlas mu zněl tiše, vyčerpaně.

Julian se postavil.

„Nechcete se na mě podívat?“ zeptal se Jindřich.

Julian prudce napřímil hlavu. „Myslel jsem, že se to nesluší.“

Králi přelétl po tváři úsměv. Ale hned vzápětí mu koutky úst zase poklesly – do svého obvyklého postavení, usoudil Julian. Jindřichovy tmavé oči byly trochu zarudlé, jako by příliš dlouho do noci četl při světle svící, a zpola zakryté těžkými víčky. Přesto Julian v těch očích odhalil podobnost se svojí matkou a sestrou dvojčetem, a to ho vylekalo.

„Dovolte mi vyslovit hlubokou soustrast se smrtí vašeho otce a bratrance, můj mladý příteli,“ řekl Jindřich. „Musela to pro vás být těžká rána. A nyní spočívá na vašich ramenou těžké břímě odpovědnosti.“

Julian naklonil hlavu na stranu, vděčný za to, že se nemusí do těch melancholických očí dál dívat.

„Děkuji, Veličenstvo. Předpokládám, že vás smrt mého otce nezasáhla o nic méně než mne.“ Jindřich odvrátil pohled k oknu a přikývl. „Váš otec a vévoda ze Somersetu byli mými nejstaršími a nejdůvěrnějšími přáteli,“ svěřil se. „Ale osamělost je jedním z břemen, která musí král nést. Patří k tomuto úřadu stejně jako koruna a žezlo. Nechť mi Bůh a Svatá Panna propůjčí sílu a útěchu.“

Juliana se pozvolna zmocňoval pocit, jako by ho nálada v místnosti okrádala o vzduch. Kradmo krále koutkem oka pozoroval a ke svému zděšení spatřil, jak mu po vpadlých tvářích kanou dvě slzy a vpíjejí se do řídkého plnovousu.

Věděl, že králi je třicet čtyři let, ale působil jako stařec. Nenesly na tom vinu šedé prameny v prořídlých hnědých vlasech, ba ani vrásky na čele a bledých lících, ale mnohem víc k tomu dojmu přispívaly pomalé pohyby a ohnutá záda. Julian přemítal, zda krále opravdu tak drtí břímě jeho úřadu, že předčasně zestárl, či zda za to může půldruhého roku jeho těžké nemoci a duševní pomatenost. Pravděpodobně obojí, usoudil, ale jakkoli se snažil, nedařilo se mu najít v sobě soucit s tou žalostnou postavou.

Snad to král vycítil. Každopádně se trochu sebral, věnoval svému mladému hostu zmučený úsměv a ukázal k oknu. „Myslím, že na jaře není v Anglii hezčího místa než hrad Windsor,“ poznamenal. „Už jste tady někdy byl?“

Julian přikývl. „Když jsem byl malý, otec mě sem někdy brával ke dvoru, Veličenstvo.“ Hlavně potom, co zemřel strýc Raymond a hrabětem z Waringhamu se stal Robert. „Strávil jsem pár měsíců ve vaší škole v Etonu,“ dodal Julian.

Králova tvář se rozzářila. Školy, které založil v nedalekém Etonu, Cambridgi a Canterbury, byly jeho srdeční záležitostí. „Doufám, že jste se tam něčemu užitečnému naučil.“

„Ó ano, Veličenstvo. Hlavně nebrečet, když dostanu výprask. To bylo umění, které jsem tam měl příležitost nejvíce procvičovat,“ přiznal Julian se širokým úsměvem.

Král přikývl, ale očividně ho to nepobavilo. „Je smutné, že tak málo anglických lordů a rytířů nachází radost ve zbožné učenosti,“ řekl. „Kdyby tomu bylo jinak, stáli bychom si dnes ve světě zajisté lépe.“

Ano, jak skvěle bychom na tom teprve byli, kdyby na trůně neseděl tenhle zasmušilý pánbíčkář, pomyslel si Julian vztekle. Kristepane, ať už mě konečně propustí...

Jindřich si ho chvilku měřil pohledem. Byl to vyčítavý a uražený pohled, jako by zachytil Julianovy myšlenky. Mladík před ním měl co dělat, aby nezačal netrpělivě přešlapovat z nohy na nohu.

„Zůstaňte do neděle,“ vyzval ho král srdečně. „Po mši vás s přáteli pasujeme na rytíře.“

Julian se hluboce uklonil. „Děkuji, Veličenstvo.“

„Potřebujete poručníka,“ povzdechl si král, jako by ho ta záležitost neúměrně zatěžovala. „Budu o tom přemýšlet.“

„Děkuji, Veličenstvo,“ opakoval Julian.

„Smíte se vzdálit.“

Julian s nekonečnou úlevou zamířil ke dveřím.

Když vyšel ven, zjistil, že Windsor na jaře skýtá opravdu nádherné scenérie. Před svým setkáním s králem byl příliš nervózní na to, aby se pořádně rozhlédl, a teď to doháněl. Od založení hradu Vilémem Dobyvatelem si ho oblíbili mnozí angličtí králové a Jindřich nebyl prvním z nich, kdo tady přišel na svět. Někteří z panovníků dali hrad přestavět podle svých představ a architektonických módních směrů své doby, takže se zdálo, že věže, kaple a obytné budovy jsou tu rozhozeny trochu bez ladu a skladu. Byly ale všechny postavené ze zdejšího nádherného pískovce, který v červnovém slunci zářil tak jasně, až to nutilo oči k mrkání. A Julian neznal jiný hrad s tak rozlehlým vnitřním nádvořím. Volné plochy zakrýval trávník, a proto působil Windsor zeleně. Byl to nanejvýš nezvyklý pohled.

Mladík, stále trochu sklíčený, se loudal přes jednu z těch luk a do mírného kopce, na jehož vrcholu se tyčila osmihranná budova. Julian s lehkostí vyběhl do schodů a zatlačil do dveří. Bez obtíží se na dobře naolejovaných pantech otočily dovnitř. Vstoupil do liduprázdné šeré síně s vysokými zasklenými okny. Uprostřed stál kulatý stůl a kolem něj židle s drahocenným čalouněním. Nad každou z nich visel nějaký proslulý erb zdobený modrou stuhou.

„U koulí svatého Jiřího,“ zamumlal Juliana. „To je síň rytířů Podvazkového řádu.“

„Přesně tak. Chrám nejvyššího rytířského zasvěcení. Už proto bys tu neměl zmiňovat koule jeho patrona, ty lumpe.“

Julian se polekaně obrátil. Uši ho neklamaly. Sotva pět kroků od něj stál u stěny se založenýma rukama jeho bývalý pán a učitel: Richard Neville, hrabě z Warwicku.

„Mylorde!“ Julian k němu se zářícíma očima přistoupil a zdvořile se uklonil.

Warwick mu uštědřil lehký pohlavek a potutelně se usmál. „Nemusíš se mi klanět, Juliane, teď jsi taky lord.“

„Oficiálně ještě ne,“ namítl mladík spěšně, jako by to na této skutečnosti něco měnilo.

Warwick si ho pozorně prohlížel. „Ty o to nestojíš?“

Ne pod tímto králem, pomyslel si Julian, ale nahlas to neřekl. „Asi si na tu myšlenku musím nejprve zvyknout, mylorde.“

Sklidil za to další pohlavek. „Neslyšels, co jsem řekl, ty darebáku? Říkej mi Richarde. Nakonec jsme přece bratranci, ne?“

To opravdu byli, i když až druhého stupně: Julianův děd – slavný kardinál – a Warwickova babička – o nic méně proslulá lady Jana Beaufortová – byli sourozenci.

Mladý Waringham si s úsměvem třel holou lebku. Cítil se být velmi polichocen.

„Jedno je každopádně jisté,“ pokračoval Warwick. „Arthur Scrope prokázal světu alespoň jedinkrát dobrou službu, když z něj sprovodil tvého příšerného bratrance Roberta.“

„Jen mi je zatěžko uvěřit, že to bylo opravdu jeho záměrem.“

Zasmáli se, ale i když jen potichu, jejich smích se odrazil od stěn prázdné síně a zdálo se, že znesvětil její slavnostní ticho.

„No jo,“ pokrčil rameny Warwick. „Honi soit qui mal y pense, se tady často říká.“ Ukázal na modré stužky erbů, kde bylo toto francouzské motto Podvazkového řádu vyryto zlatými písmeny: Hanba tomu, kdo o něm špatně smýšlí. „Není ale ode mne správné, abych tu žertoval. Jistě jsi zdrcený smrtí svého otce. Upřímnou soustrast, Juliane. Kdybych dnes stál ještě jednou s Richardem z Yorku před St. Albans, udělal bych zase to samé. Ale tohle jsem nechtěl.“

„Ne, to vím.“

Na okamžik se odmlčeli, a to ticho uvádělo Juliana do rozpaků. Bylo zvláštní stát tu náhle před mužem, v jehož domácnosti skoro tři roky žil a kterého s chlapeckou úctou oddaně provázel na každém kroku, kdykoli mu to bylo umožněno.

Hrabě z Warwicku byl pohledný, dobře stavěný muž s tmavými vlasy, přísným orlím nosem a uhrančivýma šedomodrýma očima. Bylo mu teprve sedmadvacet, ale už patřil k nejmocnějším šlechticům říše. Přestože byl příbuzenskými svazky spojen s Lancastery, v léta doutnajícím konfliktu mezi královými důvěrnými přáteli a vévodou z Yorku se postavil on i jeho otec, vévoda ze Salisbury, na Yorkovu stranu. Přitom nebylo žádným tajemstvím, že ctižádostivý York pošilhává po Koruně. S podporou Warwicka a Salisburyho připravoval nejbližší královy příbuzné a rádce o moc a ničil je, až král zůstal bez ochrany.

Julianův otec je proto nazýval zrádci.

Julian se naopak jako panoš na hradě Warwicku naučil, že dokonce ani král není bez nejmenších pochyb tím vyvoleným. Že je dovoleno se alespoň zamýšlet nad tím, zda panovník, který přišel o polovinu Francie, nechá se svými dvořany ovládat jako loutka a jehož říše se hemží vzpourami a propadá do hospodářské nouze, je stále hoden důstojnosti svého úřadu.

Julian se konečně vzchopil a prolomil ticho. „Dva roky jsem se obával okamžiku, kdy se opět shledáme. Vy… Tys mě jistě pokládal za bezectného lumpa, že jsem se nevrátil. Ale otec mi to zakázal.“

Warwick přikývl a zamyšleně vzhlédl ke královskému erbu. „Vždycky mě udivovalo, že tak chytrý muž, jakým byl tvůj otec, může celá léta zavírat oči a nepřiznat si, co z Jindřicha vyrostlo.“

„Ano,“ souhlasil Julian. „Taky jsem tomu nikdy nerozuměl.“

Warwick ukázal na kulatý stůl. „Můj děd byl jedním z vyvolených.“

„Můj taky. Ale můj otec ani strýc ne. Zvláštní.“

„Vůbec to není zvláštní,“ namítl Warwick. „Jde o to, že král Jindřich přijímá do podvazkového řádu šlechtice z Francie, Burgundska, Portugalska a čert ví, z jakých končin světa, ale vlastní lordy přehlíží. Tohle tady on pokládá za takovou neškodnou staromódní zábavičku, víš?“ Hořkost v jeho hlase se nedala přeslechnout. „Jindřich není žádný rytíř, Juliane. Proto jsme tu válku prohráli. Zavinil to jeho nezájem. A Somersetova neschopnost.“

Juliana taky upřel zrak na židle kolem kulatého stolu. Viditelná vrstva prachu na desce stolu jako by najednou získala symbolický význam. „Může být. Nevím, co si o tom mám myslet,“ přiznal. „Otec říkával, že i kdyby vstal z mrtvých pověstný král Harry, nebyl by tuhle válku mohl vyhrát.“

„No, za takové tvrzení se nic nedá, že?“ odporoval mu Warwick. „Je na-nejvýš nepravděpodobné, že by se něco takového stalo.“ Aniž odtrhl zrak od erbů, zeptal se: „A co teď? Tvůj otec je úplně stejně mrtvý jako slavný král Harry a už ti nemůže nic zakazovat. Arthur Scrope a Bůh se postarali o to, že se z tebe stal hrabě z Waringhamu. Co máš v plánu, Juliane?“

Přidám se k vám, chtělo se mu říct. Pocítil silné puzení udělat to, co od něj tento muž očekával, aby si vysloužil jeho přátelství a uznání. Ale přišlo mu neuvěřitelně těžké vypustit tu větu přes rty. Jazyk jako by se mu nechtěl pohnout, byl jen kusem masa v ústech. Netušil, zda ho neovládl duch jeho otce, či nad ním má tu moc pouhá vzpomínka. Avšak vztek ho z toho zakletí osvobodil, napřímil se a řekl: „Mylorde, já…“

„Jaké ohavné překvapení,“ přerušil ho hlas ode dveří. „Hrabě z Warwicku – můj věrný nepřítel.“

Julian se prudce obrátil. Koutkem oka zahlédl, jak Warwick posměšně zkřivil rty a pak se galantně uklonil. „Majesté. Na rozdíl od vás jsem vždy okouzlen, když se s vámi setkám.“

„To vám do puntíku věřím.“

Jako by ho její výsměch vůbec nezasáhl. „Smím vás představit? Můj bratranec, hrabě z Waringhamu. Marguerite d’Anjou, královna Anglie. Alespoň zatím.“

Markéta byla asi o deset let mladší než její trudnomyslný manžel. Byla to krásná mladá žena s dokonalou světlou pletí pod elegantním čepcem s rohy. Působila kultivovaně a důstojně, ale její nenávist vůči Warwickovi propůjčovala jejímu vzhledu cosi zlověstného. „Vím, že přijde den, kdy uvidím vaši hlavu napíchnutou na kopí na hradbě nějakého města, Warwicku. Modlím se, aby mě Bůh nenechal na tento den čekat příliš dlouho.“

Znovu se uklonil s rukou na hrudi a šarmantním šibalským úsměvem. „Jak zbožné přání. Obávám se jen, že ještě chvilku potrvá, než se vyplní, neboť se zdá, že váš choť není schopen nad námi zvítězit.“

„Nu, pak se toho úkolu možná ujmu sama.“

Warwick se smíchem zamířil ke dveřím. „Nu, na ten den se pro změnu těším zase já, madam,“ ujistil ji. Když vycházel ven ze sálu, prohodil směrem k Julianovi: „Náš rozhovor dokončíme jindy.“

„Zajisté, mylorde… Richarde,“ vykoktal Julian, poněkud otřesený razancí jejich vzájemných útoků. Konečně si ale rozpomněl na dobré způsoby a klesl před královnou na koleno. „Julian z Waringhamu, majesté, váš oddaný služebník.“

„To jméno patří příteli, to je jisté.“ Usmála se a bylo zarážející, jak zcela ten úsměv její tvář proměnil. Zdůraznil důlek v bradě, vnesl do jejích rysů živost a do modrých očí vřelost. Julian si až se značným zpožděním uvědomil, že se nesluší, aby na královnu tak dlouho zíral, a spěšně sklo-pil oči.

„A mluvíte francouzsky, jaká radost,“ dodala a gestem mu dovolila, aby se zvedl.

Julian se postavil a rozpačitě si přejel rukou po hrdle. „Hm, vlastně jsem se celou dobu svého školního vzdělávání úspěšně zpěčoval se tu řeč naučit, ale moje sestra se mnou prostě začala jednoho dne mluvit pouze francouzsky. Pak už mi nic jiného nezbylo.“

„Zdá se, že vaše sestra je dáma, která ví, co chce a jak to získat.“

„Na to můžete vzít jed, madam.“

„Cože?“

„Ehm… Chtěl jsem říct, že máte naprostou pravdu. Moje sestra dokáže být velmi vynalézavá, když si vezme něco do hlavy.“

„Ale vy ji zbožňujete,“ poznamenala Markéta.

„Jen někdy a jen trošku,“ připustil s plachým úsměvem.

Královna k němu natáhla pravou ruku. „Myslím, že si budeme dobře rozumět, Waringhame.“

Opatrně ruku uchopil mezi palec a prostředníček, sklonil se a políbil ji.

Král se radil s Edmundem Tudorem dobré dvě hodiny, než seržant z královy tělesné stráže vpustil Megan dovnitř.

„Pojď se mnou, Blanko,“ poprosila kamarádku.

Blanka, která jí dělala v chladné, strohé síni společnost, se ochotně zvedla, ale hned namítla: „Proč vlastně? Neříkej, že se našeho královského jehňátka bojíš.“

„Ne, ale pokládal by za neslušné, abych zůstala v jeho společnosti sama.“

Obě mladé dámy vstoupily do královské komnaty a poklesly v hlubokém pukrleti.

Jindřich stál lehce nahrbený u okna. To bylo navzdory nádhernému slunečnému dni zavřené a vzduch vevnitř poněkud čpěl zatuchlinou.

„Mé dámy.“ Přistoupil k Megan, vzal ji za ruku a políbil na čelo. Gestem naznačil i Blance, aby se narovnala. „Ve vašich očích vidím to, co jsem postrádal v očích vašeho bratra, lady Blanko: žal nad skonem vašeho otce.“

„Ach, můj bratr truchlí, Veličenstvo, to je jisté. Jen jinak než vy a já.“ Pak si poněkud opožděně vzpomněla na to, co se jí matka snažila vštípit ohledně dvorské etikety, a kousla se do rtu. „Odpusťte mi, můj králi. Nechtěla jsem vám odporovat. Děkuji vám za vaši dobrotivou účast.“

„Váš otec odešel před námi do lepšího světa, má milá,“ připomněl jí.

„Vím, Veličenstvo.“ Blanka se silou vůle snažila ovládnout. Jak trapné, pořád brečet. „Já jen… strašně mi chybí.“

Náhle se teplá, suchá králova ruka dotkla její tváře. Hezky voněla, ta ruka. Po knihách a po jablkách. „Jsem na tom stejně,“ přiznal Jindřich. „Ale Bůh nám sešle útěchu.“

Blanka přikývla.

„Nuže, Megan?“ obrátil se král s nucenou veselostí ke své sestřenici. „Přála sis se mnou mluvit?“

Dívka sklopila oči. „Ano, Veličenstvo. A byla bych vám vděčná, kdybychom v našem rozhovoru mohli pokračovat v kapli.“

Byla to nezvyklá prosba a Jindřich udiveně zkrabatil čelo, nevznesl ale žádné námitky. Bral zavděk každou příležitostí vstoupit do Božího domu. Bylo to jediné místo, kde cítil naději a důvěru ve věci příští, říkával rád. Blanka slyšela, že někdy tráví ve své soukromé kapli celé dny, tu sám, jindy v doprovodu svého zpovědníka nebo některého ze spřátelených biskupů. Četl si s nimi v bibli nebo ve spisech církevních otců a rád naslouchal jejich kázání, aniž samozřejmě tušil, že obsah těchto kázání podléhá bedlivé kontrole lorda komořího, protože vládla obava, že odkazy na světské záležitosti a neblahé poměry v zemi by mohly ohrozit královo křehké zdraví.

Nyní tedy opustil Jindřich bezpečí svých soukromých komnat a vedl Megan a Blanku malou, před větrem chráněnou zahradou s pečlivě ořezanými stromy ke vchodu do kaple. Nebyla tak velká jako skvostná Svatojiřská kaple na horním nádvoří, ale snad proto se stala jeho oblíbeným útočištěm.

Blanka na prahu zaváhala a tázavě pohlédla na Megan. Její mladá přítelkyně naznačila přikývnutí, chytla Blanku za zápěstí a vtáhla ji do šerého nitra kaple. Je nervózní, uvědomila si Blanka s úžasem. To bylo nanejvýš nezvyklé. Markéta Beaufortová byla možná mladá a nezkušená, ale nikdy neztrácela klid a usebrání. Otec jí zemřel, když jí bylo pouhého půl roku, a nepamatovala se na záhadné okolnosti jeho smrti a nepřátelství vévody z Yorku ani na zapuzení ode dvora, jež jeho smrti předcházelo. Velká bolest její matky zakalila její raná léta jako stín. Matka s dcerou žily v odloučení od světa v Bletsoe, často osaměle. K těm nemnoha přátelům, kteří na ně nezanevřeli, patřil Blančin otec. Kdykoli mohl, jezdil za nimi do Bletsoe na návštěvu. Nezřídka s sebou bral i Juliana a Blanku, aby se spřátelili s jedinou dcerou jeho mrtvého přítele. A přestože byla Blanka o šest let starší a jejich povahy nemohly být rozdílnější, vzniklo mezi oběma děvčaty silné pouto. Blanka na své mladší kamarádce vždy obdivovala její radostnou povahu a vyrovnanost, zřejmě živenou četbou mnoha knih.

Dnes však byla Megan nervózní. „Odpusťte mi, jestli vás okrádám o čas, Veličenstvo, ale byl byste ochoten se chvilku se mnou pomodlit?“

„Velmi rád, dítě,“ souhlasil její bratranec a oba poklekli vedle sebe na čalouněnou modlitební lavici před oltářem a sklonili hlavy.

Blance nezbylo nic jiného než také pokleknout na lavici vpravo a alespoň předstírat, že se hrouží do zbožného rozjímání. Přitom se ve skutečnosti kostelům pokud možno vyhýbala a chodila jen jednou denně na mši a jednou týdně ke zpovědi.

Konečně uslyšela zašustění drahocenné látky a králův hlas: „Nuže, co tě trápí, sestřenko? Pokud je v mé moci tvoje soužení zmírnit, rád tak učiním.“

„Je to ve vaší moci, Veličenstvo,“ potvrdila Megan. Skoro šeptala, přesto se její tlumený hlas po prázdné kapli rozléhal a Blanka – předstírající ponoření do modlitby – slyšela každé slovo.

„Je to ve vaší moci, Veličenstvo,“ opakovala dívka, „ale nevím, jak mou prosbu přijmete, můj králi.“

„A jak zní tvá prosba?“

„Já… chtěla jsem vás požádat, abyste zrušil mé zasnoubení s Janem de la Polem, Veličenstvo,“ vyhrkla dívka skoro bez dechu. „Vím moc dobře, že jste mi vybral dobrého muže, ale já si ho nemohu vzít.“

„A proč ne?“ otázal se král. „Cítíš se povolaná? Chceš přijmout závoj?“

„Po jistý čas jsem věřila, že je to moje cesta. Ale mýlila jsem se. Už několik týdnů vidím svou cestu před sebou zcela jasně. Můj králi, já… měla jsem vidění.“

Jindřich na ni chvilku zíral široce rozevřenýma očima. Pak se zvolna pokřižoval, aniž od dívky odvrátil pohled. „Mluv dál,“ vyzval ji.

„Po mši o Květné neděli mě zachvátil podivný neklid,“ líčila Megan. „Vzpomínáte si, jaký to byl chladný, deštivý den? Vrátila jsem se do kostela a modlila se. Déšť bušil do střechy a bylo mi zima. Dlouho jsem nemohla dojít klidu. Ale pojednou jako by se mi na ramena snesla nějaká teplá přikrývka. V duši se mi rozhostil jas a klid. Z oltáře jako by vycházela zlatá záře, která mě nejprve oslnila. Nakonec jsem ale rozeznala postavu obklopenou světlem: nějakého biskupa s knihou a… třemi zlatými koulemi.“

Král ohromeně zalapal po dechu. „Svatý Mikuláš.“

Megan přikývla. „A promluvil ke mně, Veličenstvo. Ano... promluvil.“ Říkala to, jako by sama nedokázala ten zázrak ještě dnes pochopit. „Přikázal mi, abych šla za vámi a požádala vás, abyste zrušil mé zasnoubení s Janem de la Polem. ,Ale svatý Mikuláši,‘ řekla jsem mu, ,král mi neuvěří, že ses mi zjevil. Žádný člověk mi to neuvěří.‘ Tu mi odpověděl: ,Král žije v Pánu a pozná pravdu.‘ Dále mi uložil, abych vám řekla toto: Máte mě dát za ženu mému poručníkovi, a sice ještě před koncem tohoto roku.“

„Edmundu Tudorovi?“ podivil se Jindřich. „Ale ten… nu, je díky tomu podivnému sňatku mé matky mým polovičním bratrem, ale upřímně řečeno, není to manžel přiměřený tvému postavení. Nepochází z vysoké anglické šlechty.“

Blanku pobouřilo, jak pohrdavě král o svém bratrovi mluví, ale nedala na sobě nic znát a dál předstírala, že je ponořená do modlitby.

„A také jsi ještě velmi mladá,“ pokračoval Jindřich.

„Ano, Veličenstvo,“ odvětila Megan. „To vše je mi známo. Ale přikázal to svatý Mikuláš, který, jak jistě víte, je patronem panen a šťastných manželství.“ Po krátké pauze naléhavě dodala: „Můj králi, doufám, že nepochybujete o mých slovech nebo o mém…“ zdravém rozumu, dodala málem, ale včas se zarazila. Jelikož o králově zdravém rozumu panovaly oprávněné pochyby, nikdo raději v jeho přítomnosti toto spojení nepoužíval. „O mé cti,“ dokončila. „Celé týdny jsem bojovala sama se sebou, zda najdu odvahu přijít za vámi v této záležitosti. Ale je to přesně tak, jak řekl ten svatý: Máte blízko k Bohu, proto věřím, že rozeznáte pravdu.“

Jindřich dlouho váhal s odpovědí. Přemýšlel, pak zavřel oči, otočil se obličejem k oltáři a modlil se. Tak dlouho, že obě mladé dámy začínaly věřit, že na jejich přítomnost zcela zapomněl. Konečně však zvedl hlavu, pohlédl na svoji sestřenici a přikývl. „Jelikož je to zjevně Boží vůle, nechť se tak stane: Provdáš se za Tudora a já vysvětlím de la Poleovi své důvody. Och, Megan, jak jen ti závidím,“ dodal s povzdechem. „Kéž by mi Bůh alespoň jedenkrát seslal takové znamení…“

Blanka se trošku chvěla, když se s Megan vrátila do sluncem zalité zahrady. Po zádech ji běžel mráz. „Megan?“

„Nechci o tom mluvit,“ dostalo se jí kategorické odpovědi. „Potřebovala jsem doprovod a tebe jsem si vybrala, protože dovedeš držet jazyk za zuby. Slib mi, že o tom nepovíš žádné živé duši.“

Blanka si položila ruku na srdce a zvedla ji pak k přísaze.

„Dobrá.“ Mladší z dívek se zhluboka nadechla. „Ach, Blanko, ani nevíš, jak se mi ulevilo, že to mám za sebou.“

„Ale Megan… je to pravda?“ zeptala se Blanka. „Tys měla opravdu vidění? Anebo… však víš sama.“

„Anebo jsem si tu historku vymyslela, protože jsem se zamilovala do svého poručníka? A protože to byl nejjistější způsob, jak přimět našeho zbožného, nezáludného krále, aby mi splnil moje přání?“

Blanka se prohnaně pousmála a pokrčila rameny.

„Udělala bys něco takového, Blanko?“ zeptala se Megan zvědavě.

Blanka se na okamžik zamyslela. „Asi ano,“ připustila. „Kdyby nebylo jiné cesty.“

Megan potřásla hlavou. „Jsi horší než tvůj bratr. Opravdu nevhodná společnice pro takové nevinné dítě, jak jsem já.“

Blanka nejevila známky lítosti. „Takže mi chceš říct…“

„Jak to, že ses vlastně ještě neprovdala?“ přerušila ji Megan. „Je ti už osmnáct. Moje matka by řekla, že jsi stará panna.“

„Inu,“ začala Blanka bezradně, zatímco vycházely malou brankou ze zdí obehnané zahrady a vracely se na vnitřní nádvoří. „Můj snoubenec byl sir William Talbot, ale ten padl v bitvě u Castillonu.“

„Ach…“

„Netřeba mi vyjadřovat soustrast, v životě jsem ho neviděla. Po válce se ceny za válečné hřebce propadly a otec byl ještě chudší než obvykle. Neměl peníze na věno, za které by mi pořídil nějakého přijatelného rytíře.“

„Ale stačilo by jediné slůvko a král by ti věno dal,“ namítla Megan.

„Ano, to říkala matka taky. Ale otec mínil, že u dvora je dost vyžírků, kteří zneužívají královy velkorysosti. Nechtěl o tom ani slyšet. A mně to nevadilo. Po sňatku nijak netoužím.“

„Ale jestli si nepospíšíš, zůstaneš na ocet,“ připomněla jí Megan.

„Nu, pak zatáhnu bratránka Geoffreyho na seník a svedu ho, aby si mě musel vzít.“

„Blanko!“ Megan si zakryla dlaněmi pusu. Nad špičkami prstů jí jiskřily její velké černé oči. Nato se rozchichotala a Blanka se k ní přidala.

Julian nebral tu věc na lehkou váhu. Noc ze soboty na neděli strávil ve Svatojiřské kapli, modlil se a postil. Modlil se, protože věděl, že potřebuje podporu a vedení. A ve Windsoru dosud nepotkal nikoho, kdo by mu poskytl nezaujatou radu. Každý si tu vařil nějakou polívčičku. Jedni pro Yorka, jiní pro krále a další pro sebe. Spojenectví navázaná za války vytvářela tak chaotický propletenec loajalit, závazků a závislostí, že se do nich nezasvěcenec mohl snadno zaplést a dopustit se chybného kroku.

Julian musel učinit rozhodnutí, ale zdálo se mu, že je to nemožné. Každá cesta, která se před ním otevírala, byla plná nástrah.

Vzhlédl k překrásné nástěnné malbě, na níž svatý rytíř na mocném bělouši ukazoval na zabitého draka u svých nohou. „Svatý Jiří,“ mumlal mladík, „říkají o tobě, že pomáháš v nouzi. Pomoz mi tedy. Neboť Bůh ví, že já v nouzi jsem…“

„To není žádná novinka,“ poznamenal za jeho zády známý hlas.

Julian k němu s umučeným úsměvem otočil hlavu. „Co vás sem v tuto pozdní hodinu přivádí, lorde z Richmondu?“

Edmund Tudor poklekl vedle něj na kamennou podlahu. „Brzy bude den. Probudil jsem se a řekl si, že by neškodilo sem zaskočit a postarat se, aby tě tu nenašli blaženě pochrupovat. To by na krále neudělalo nejlepší dojem.“

„Jak vidíš, byly tvé starosti neoprávněné,“ odvětil Julian poněkud podrážděně, ale ve skutečnosti byl příteli za jeho společnost vděčný. „Upřímně řečeno si nedělám velké naděje, že bych získal královo přátelství, i kdybych tu v modlitbách trávil každou noc. Nemá mě rád.“

Tudor se na něj dlouze zahleděl. „A zasloužil sis jeho přátelství?“ otázal se konečně.

„Ty o tom pochybuješ?“

Edmund Tudor se nedal odradit jeho uraženým tónem. „Viděli tě s Warwickem.“

„Aha, chápu. Tady člověk neudělá krok bez toho, aby ho někdo viděl a hned podezříval z nejhorších intrik, že?“

„Já tě z ničeho nepodezřívám,“ namítl Edmund. „A taky o tobě nepochybuji. Ale vím, jak to v tobě vypadá.“

„Ne, Edmunde, nemáš tušení, jak to ve mně vypadá. Žil jsem tři roky ve Warwickově domácnosti a vždy se ke mně choval velkoryse a slušně. Mám k němu přesně stejný příbuzenský vztah jako ke králi Jindřichovi, jen s tím rozdílem, že to Warwick nepopírá. Přesto – král je král a já vím, co to znamená a čím jsem mu povinován. Věř mi, vím to moc dobře.“

Edmund přikývl a odvrátil pohled k malbě svatého Jiří. „Ano, je mi jasné, že to pro tebe není snadné. Pro nikoho. Kromě Jaspera a mě, neboť král je náš bratr. Ale upřímně přiznám, že nevím, na čí straně bych stál, kdyby tomu tak nebylo.“ To přiznání bylo tak jednoznačným důkazem důvěry, kterou k němu Edmund chová, že připravilo Juliana o řeč. Než však na ně stačil přiměřeně zareagovat, pokračoval přítel: „Odjeď domů, Juliane. Ujmi se záležitostí na Waringhamu a v klidu si všechno rozmysli.“

Julian přikývl. Věděl, že je to dobrá rada. „Jen doufám, že můj poručník mě nebude moc sekýrovat.“

„Určitě ne. Neumím si představit, že by stál o to, trávit čas v nudném Kentu.“

„Kent není nudný. Víš snad, kdo je mým poručníkem?“

Tudorovy černé oči zajiskřily. „Ó ano.“

„Ty?“ vyrazil ze sebe Julian ohromeně.

Přítel se tiše zasmál. „Než vzneseš nějaké námitky, raději si to dobře rozmysli.“

„Ach kdeže.“ Julian neměl námitky, naopak. Cítil se polichocen. „Ale nedělej si falešné naděje: Mě s tou hrou na starostlivého ochránce do své postele nedostaneš.“

Jejich nanejvýš nevhodný smích se vznesl ke stropní klenbě starobylého kostela a odrazil se od něj, takže se zdálo, jako by se smál celý zástup duchů.

Avšak když se na nedělní bohoslužbu dostavili první návštěvníci – mezi nimi král –, našli Edmunda Tudora a Juliana z Waringhamu na kolenou před oltářem pohroužené do modlitby.

Král se spokojeně usmál. Přesně tak si představoval ideální rytíře.

Po mši se dvůr shromáždil ve velké síni, kde král Juliana z Waringhamu a dva další mladíky pasoval na rytíře. Všichni tři před něj poklekli a on se jich jednoho po druhém dotknul mečem na levém rameni. Činil tak se slavnostní vážností, protože si byl vědom svých povinností krále, avšak bez onoho spikleneckého, hrdého úsměvu, na který si vzpomínal každý, koho pasoval na rytíře jeho otec. Onen král udělal tímto rituálem z chlapce svého druha ve zbrani. Pro tohoto Jindřicha to bylo jen vykonávání povinnosti, jedné z mnoha.

Když král Juliana zvedl a sevřel do náruče, necítil se mladík jako proměněný, ale jistým způsobem zklamaný.

„Nezlob se na něj,“ chlácholila ho sestra, když se dvojčata po večeři pomalým krokem procházela spolu s Edmundem a Megan po malém ovocném sadu.

„Já se na něho nezlobím,“ ujistil ji Julian, a dokonce to byla pravda.

„Je prostě takový, jaký je. A bylo by nehodné krále chovat se jinak.“

„Blanko, já se nezlobím,“ opakoval Julian netrpělivě. „Chápeš? Jsem jen…“ Máchl rukou.

„Nevyspalý?“ doplnil Edmund. „A proto protivný. Noc na kolenou je pro tebe zkrátka nezvyklým kajícným cvičením.“

Julian protočil panenky, ale nic neřekl.

„Ani jednomu z vás by neškodilo, kdybyste v kostele trávili víc času,“ soudila Megan. „V tomto ohledu byste si mohli vzít krále klidně za vzor.“

„A ty bys mohla svému poručníkovi a budoucímu choti prokazovat trochu více úcty, andílku,“ usadil ji Edmund, objal svou nevěstu kolem pasu a bez ostychu ji políbil na špičku nosu.

„Pane z Richmondu!“ napomenula ho s úsměvem. „Co kdyby nás někdo viděl?“

„No a? Díky pochopení mého královského bratra se už konečně nemusíme dál skrývat,“ odvětil její snoubenec.

Konečně nemusíme? pomyslel si Julian ohromeně. Jak dlouho už to mezi nimi trvá? A co přesně se mi odehrávalo přímo před nosem, aniž bych měl sebemenší tušení? „Bude svatba brzy?“ zajímal se.

Megan ve své bezelstnosti nepochopila, kam jeho otázka míří, ale Edmund k němu vrhl rozhořčený pohled. „V srpnu,“ odpověděl důrazně.

Aha, takže k ničemu nedošlo, usoudil Julian. Úplně přesně nechápal, proč se mu ulevilo. Megan je sice ještě mladinká, ale je už ve věku na vdávání. V Edmundu Tudorovi dostane toho nejlepšího muže, jakého si žena může jen přát – Julian věděl, že jeho malá sestřenka je v dobrých rukou. Ale byla tak křehká, s průsvitnou pletí, jemnými rysy, štíhlounká. Megan působila, že není jako ostatní lidé uhnětená z hlíny, ale z něčeho jiného, mnohem méně hmotného.

„A co budeš dělat do té doby,“ zeptal se jí. „Vrátíš se do Bletsoe?“

Megan zavrtěla hlavou. „Král si přeje, abych zatím zůstala tady, dokud bude Edmund ve Walesu. Upřímně řečeno se hrozím toho, že až všichni odjedete, zůstanu u dvora sama.“ S rozpačitým úsměvem pokrčila rameny.

„To proto, že na to nejsi zvyklá,“ utěšoval ji její snoubenec. „V Bletsoe jsi žila jako za klášterními zdmi. Král má naprostou pravdu, když si tě tu chce chvíli ponechat, aby ses dostala mezi lidi.“

Přikývla. Bylo to nešťastné přikývnutí, ale její až příliš dobré vychování jí zapovídalo, aby mu protiřečila.

Julian a Blanka se jediným pohledem domluvili, pak Blanka uchopila Meganinu úzkou levou ručku a stiskla ji. „Zůstanu tu s tebou, jestli chceš.“

Obličej mladinké dívky se rozzářil. „To že bys udělala? Ale Julian jistě doufal, že s ním odjedeš domů, když na něj teď ve Waringhamu čeká tolik povinností.“

To je celá ona, myslet na takové věci, projelo Julianovi hlavou. A neměla tak docela nepravdu. Když pomyslel na Waringham, nebylo mu zrovna lehko u srdce a skutečně doufal, že jeho sestra, která v poslední době trávila doma mnohem více času než on a mnohem lépe znala poměry a lidi, mu bude ku pomoci. Ale věděl, že Megan potřebuje Blanku naléhavěji. „Ne, jen si ji tu nechej,“ prohodil uvolněně. „Alespoň nebudu muset dohlížet na to, aby se Blanka chovala, jak se očekává od sestry hraběte z Waringhamu. Ten úkol, stejně nesplnitelný, by mě zaměstnal natolik, že bych neměl na nic jiného čas.“

Všichni se rozesmáli, jen Blanka ho ne zrovna jemně zatahala za vlasy. „Drzoune. Starej se hlavně o to, aby ses ty choval tak, jak se od hraběte z Waringhamu očekává.“

„Tohle mě opravdu ani v nejmenším netrápí,“ odsekl. Jelikož ode mě stejně nikdo nic zvláštního nečeká, nemůžu ani nikoho zklamat, dodal v duchu.

Ačkoli to nevyslovil nahlas, neuniklo Blance, jak mu po tváři přelétl hořký výraz. Zavěsila se do něj a nenápadně ho pohladila po předloktí.

Oba páry se loudaly po zahradě a v družném duchu si povídaly o všem možném, většinou o všedních věcech, když tu potkali královnu v doprovodu jejího synka a jeho chůvy.

Edmund a Julian se uctivě uklonili a Blanka s Megan nadzvedly sukně a vysekly hluboké pukrle.

Královna jim s úsměvem naznačila, aby se napřímili. „Waringhame, Tudore, dámy. Jaké příjemné překvapení.“ Sklonila se ke svému rok a půl starému synkovi, který se dosud nejistými krůčky batolil po trávě, zvedla ho do náruče a plna pýchy předvedla mladým lidem. „Podívejte se na něj. Není to nádherný malý princ?“

Museli jí dát za pravdu, hlavně Megan a Blanka tak učinily s upřímným nadšením.

„Jakou barvu mají jeho oči?“ otázala se Blanka a naklonila se blíž, aby to rozpoznala.

„Přesně stejnou jako ty vaše, lady Blanko.“

Nastala krátká pauza, během níž nikdo nevydal ani hlásku. Poté vykročil Julian kupředu a položil sestře ruku kolem ramen. Přitom to obvykle býval on, kdo reagoval přecitlivěle na poznámky o jejich lancasterském původu a nemanželském původu jejich matky. Blance naopak bývaly zcela lhostejné.

„Tmavé oči nejsou v Anglii ničím výjimečným,“ poučil královnu poněkud prkenně.

„Především u šlechty, jak jsem si všimla,“ přisvědčila. „Zřejmě je to tím, že tolik z vás má normanské předky.“ Nato předvedla svůj krásný úsměv, který Juliana okouzlil už při jejich prvním setkání. „Není důvod se mračit, sire Juliane. Vím, že můj syn se od žádného Waringhama nemusí ničeho obávat. Určitě jsem se nechtěla vás ani vaší sestry dotknout.“

Viditelně se uvolnil, pustil Blanku a uklonil se. „Odpusťte mi, madam.“

„Kdy odjedete ode dvora?“

„Zítra ráno, majesté, když dovolíte.“

„Musí převzít svoje panství, Markéto,“ dodal Edmund.

Julian měl co dělat, aby neobdařil svého přítele a poručníka obdivným pohledem. Netušil, že Edmund je s královnou v tak důvěrném vztahu. I když byla jeho švagrová, oslovovat ji křestním jménem bylo velmi neobvyklé.

S povzdechem přikývla. „Nu, co se dá dělat, pak tedy s pánembohem odjeďte, Waringhame. Budete nám chybět. V temných časech, které nás čekají, tu budeme potřebovat každého přítele.“

„V temných časech?“ opakoval Julian nechápavě.

„Nedoneslo se vám, že vévoda z Yorku se má stát lordem protektorem, pane?“ Mimovolně si přitiskla malého prince těsněji k hrudi a něžně ho políbila na tmavě plavou čupřinu.

Julian si vyměnil pohled s Edmundem. „Nějaké řeči jsem zaslechl, madam,“ přiznal.

Přikývla. „Až se tak stane, zcela upevní svoji moc nad Anglií. Když je teď vévoda ze Somersetu mrtvý, není tu nikdo, kdo by dokázal trůn Lancasterů ochránit. York si nedá pokoj, dokud se nezmocní koruny.“

Tohle téma neměl Julian zrovna v oblibě. A jelikož nevěděl, na čí straně stojí, byla královna ten poslední člověk na světě, se kterým si to chtěl ujasnit. „Madam, já…“

„Usiluje mému synovi o život, sire Juliane,“ vpadla mu královna do řeči překvapivě ostrým tónem. „A mému manželovi právě tak.“

„Markéto…,“ začal Edmund chlácholivě, ale i on byl umlčen.

„Je to pravda,“ trvala na svém královna, ale snížila hlas, aby prince nepolekala. „Proč myslíte, že dělal všechno možné, aby mi zabránil ujmout se během královy... nemoci regentství?“

Edmund s Julianem se neodvážili nadnést očividný důvod. Takže se toho ujala Blanka: „Protože jste žena, madam.“

Markéta si popuzeně odfrkla. „Protože zavětřil svoji příležitost a chtěl si uzurpovat moc. Somerset mu jeho plány zhatil, ale ten je teď mrtvý.“ Postavila malého Eduarda na nožky a ukázala na něj. „Hle, to jsou ta ramínka, na nichž spočívá naděje Lancasterů. Vidíte, jak jsou křehká? A vás nenapadá nic lepšího než mě konejšit, že vidím strašidla a mám se uklidnit? Kdypak procitnete, pánové?“

Odpovědi zůstali ušetřeni, neboť královna udělala čelem vzad a se vztyčenou hlavou odcházela, až jim po pár krocích zmizela mezi stromy. Chůva spěšně chytila prince za ruku a spěchala za ní.

„Pff,“ vydechl Julian tiše, když si byl jistý, že už ho neuslyší. „Nemyslel jsem si, že umí být taková fúrie.“

Edmund Tudor zamyšleně přikývl. „Pokaždé když přijde řeč na vévodu z Yorku nebo hraběte z Warwicku. Naše královna má temperament sudu s prachem.“

„Tak to se ke králi skvěle hodí. Ten má asi tolik temperamentu, jako je v doušku vlažné vody,“ poznamenal Julian jízlivě.

„Přestaňte s tím,“ napomenula je tlumeným hlasem Megan, která nerada slýchala kritiku svého královského bratrance.

„Myslím, že má opravdový strach o malého prince,“ nadhodila Blanka. „Modlím se, aby se mýlila.“

Julian pohoršeně zamlaskal. „Sakra, co si vlastně o Yorkovi myslíte? Že je to nějaký netvor?“

„To doufám ne,“ namítl Edmund. „Ale je přesvědčený, že právo je na jeho straně. Proto je nebezpečný.“

Julian se ještě zavčasu kousl do jazyka, než mu uklouzlo, že v tom náhodou dává Yorkovi za pravdu. Tiše si povzdechl, založil ruce na hrudi a zahleděl se směrem, kterým zmizela královna. „Každopádně vypadá úchvatně, když se zlobí.“

Příštího jitra vyrazil Julian na cestu ještě před rozbřeskem. Pacholkovi, který mu osedlal a okšíroval Daidala, dal čtvrťák a právě se chtěl vyhoupnout na koně, když se ze šera vyloupl stín.

„Takže ses chtěl odtud vykrást bez rozloučení, ano?“

Julian sundal pravačku z jílce meče. „Richarde,“ pozdravil příchozího. „Proč bych to pro všechno na světě dělal? Lord komoří říkal, žes odjel s Yorkem do Westminsteru.“

„Lord komoří je lhář,“ prohlásil Warwick bez okolků. „V tomto případě ale výjimečně říkal pravdu. Byl jsem ve Westminsteru, ale jsem už zpátky.“

Julian přikývl a vsunul nohu do třmenu. „Umím si představit, že jako Yorkova pravá ruka máš pestrý život. Sbohem, bratranče.“

Warwick přikročil blíž a položil mu ruku na paži. „Pročpak máš tak zatraceně naspěch, Juliane? Proč přede mnou utíkáš?“

Julian postavil levou nohu opět na trávník a jakoby mimochodem cuknutím svou paži osvobodil. „Odtud do Waringhamu je to přes padesát mil. Když si pospíším, dorazím před soumrakem, protože cesty jsou dobré, ale nesmím moc otálet. Kromě toho před tebou neutíkám, jen ti nedokážu říct, co chceš slyšet. Ptal ses mě, co budu dělat, když jsem teď hrabě z Waringhamu. Odpověď zní: Přemýšlet. A to důkladně. A nyní mě omluv.“

„Otočila si tě kolem prstu,“ vyrazil ze sebe Warwick rozhořčeně. „Je to tak? Ale ano. Markéta, ta prohnaná potvora, ti věnovala úsměv a už jí zobeš z ruky. Doufám, že tě za tvoji věrnost náležitě odměnila. Říká se o ní, že se v posteli umí rozpálit…“

Julian zkřížil paže na hrudi a odmítavě zíral na svého bývalého pána. „To je dost ubohé. Fakt jsem nevěděl, že umíš být takový.“ Vlastně ho to spíš udivilo, než zklamalo.

Warwick netrpělivě máchl rukou. „Je to mrcha, věř mi. Neposlouchej ji. Ne, abys jí sedl na lep.“ V pronikavém pohledu, kterým si svého mladého bratrance měřil, bylo něco prosebného.

Svítá, uvědomil si Julian, když najednou zřetelněji rozeznával Warwickův obličej. „Nedělej si starosti,“ prohodil. „Je velmi krásná. A je… kurážná, řekl bych. To se mi líbí. Ale nejsem do královny zamilovaný, pokud se něco takového domníváš. A určitě si mě neomotá kolem prstu. Spokojen?“

Warwick se smutně usmál. „Sehrála ti ustaranou matinku princátka? Co? Doufám, že nevěříš, že otcem toho fracka je Jindřich?“

„Ale ano, věřím. Alespoň mě nenapadlo o tom pochybovat.“

„Pak by ses nad tím měl zamyslet.“

Julian přikývl a nasedl na koně. „Sbohem, Richarde.“

Waringham, červen 1455

Poslední zbytek modravého večerního světla propůjčoval stromům a domkům na návsi měkké obrysy, takže vypadaly trochu neskutečně. Julian zastavil koně a vzhlédl ke kostelu. Starý svatostánek při nepokojích před pěti lety vyhořel. Tehdy se mnozí slušní lidé, ale taky nejrůznější chátra z jižní Anglie připojili k válečnému veteránovi jménem Jack Cade, ozbrojili se a táhli do Londýna, aby krále přinutili učinit konec špatnému hospodaření a propustit a potrestat zkorumpované dvorní úředníky. Přes Waringham proudili cizí lidé a k rebelům se připojili i někteří muži ze vsi. Shromáždili se v kostele, aby se poradili o dalším postupu, a když se setmělo, přijel ke kostelu hrabě z Waringhamu – Julianův bratranec Robert – a zapálil ho. Všechny, kdo uprchli ven, nechal pověsit na okolní stromy a pod nohama jim rozdělat oheň. Žádný ze vzbouřenců, ať místních nebo cizích, to nepřežil. Než stále se zvětšující armáda povstalců dorazila do Londýna, vzal král nohy na ramena a ukryl se v Kenilworthu v Maidlands. Když se Julianův otec doslechl o tom, co se ve Waringhamu odehrálo, urychleně se vrátil domů, odvezl Blanku do Bletsoe za Megan a Juliana poslal jako panoše k hraběti z Warwicku, aby nemuseli být dál svědky hrůzných skutků svého bratrance, a během své krátké návštěvy nepromluvil s Robertem ani slovo.

Avšak Julian na tu noc, kdy starý kostel shořel, nikdy nezapomene, i kdyby se dožil sta let. Robert ho totiž vzal k požáru s sebou. „Dnes v noci z tebe uděláme chlapa, Juliane,“ prohlásil a odvlekl třináctiletého chlapce ke konírně. Julian se bránil, jak mohl. Ne proto, že by tušil, co přijde, ale protože měl odpor k tomu, jak ho bratranec komanduje. Jenže Robert mu pohrozil, že ho sváže provazem a potáhne za sebou, pokud s ním nepůjde dobrovolně. Takže se Julian neochotně rozjel spolu s ním, všechno slyšel a všechno viděl. Ten příšerný křik. Živé pochodně, potácející se ven z kostela osvětleného plameny. Cukající zuhelnatělé nohy oběšených. Když bylo po všem, poslal král Jindřich Robertovi z Waringhamu drahocenný stříbrný relikviář a děkovný list za jeho věrné konání…

Julian se rozhlížel po návsi, jež se stala jevištěm toho odporného představení, aniž se zhnuseně odvrátil. Neměl k tomu důvod. Nový kostel byla pěkná, na bílo natřená hrázděná stavba, mnohem hezčí než ta stará. V chalupě vedle kostela, kde bydlel otec Michael, v okně blikalo světlo a také pár dalších domků podél uličky bylo osvětlených. V teplém večerním vánku šuměly staré duby a za Julianovými zády bublala říčka Tain. Mírumilovný večer, pěkná vesnice. Přesto musel Julian potlačit náhlé nutkání udělat čelem vzad a tryskem se vrátit na silnici.

Pobídl však Daidala opačným směrem a zamlaskal. „Ještě kousínek, můj vytrvalý příteli,“ slíbil a poplácal svalnatý koňský krk. „Přes Mnichovu hlavu a nahoru do kopce. Pak dostaneš ten nejlepší oves, jaký je v Anglii k dostání, máš mé slovo.“

Jenže když dorazili nahoru k hradnímu příkopu, zjistili, že padací most je vytažený.

„No to je výborné,“ zabručel mrzutě. „Tak vy mě nechcete pustit dovnitř? Nu dobrá, tak se zase vytratím…“ Ale místo toho strčil do pusy dva prsty a pronikavě zahvízdal.

„Kdo je tam?“ zavolal nějaký nevlídný hlas z okna vstupní věže.

„Julian z Waringhamu!“

Po krátkém mlčení se strážný zeptal: „Jaké jméno stojí na druhém náhrobním kameni zprava, když se přijde za kaplí na hřbitov?“

Julian nechápavě zíral k bráně, pak se soustředěně zamračil. „Vůbec žádné!“ křikl konečně a ulevilo se mu, že si to vybavil. „Je to hrob nějakého morem nakaženého potulného pěvce, co se svalil mrtvý k zemi hned u brány. Nikdo nevěděl, jak se jmenuje.“

Most začal za strašidelného řinčení řetězů klesat dolů. Julian mohl konečně přejet k hradu, ale tu zjistil, že mu v cestě stojí ještě padací mříž.

„Hele, nepřeháníte to trochu?“ obul se do obou strážných stojících na druhé straně mříže, každý s pochodní v levé ruce a vytaženým mečem v pravé.

„Poučili jsme se,“ zabručel starý Piers, který hlídal u brány, už když se Julian a Blanka teprve učili chodit. „Miles byl můj zeť.“

„Vím. Upřímnou soustrast, Piersi.“

Strážný mávl na kohosi ve strážnici a vrátek padací mříže se uvedl se skřípěním do chodu. Než byla úplně nahoře, sklouzl Julian ze sedla a vedl Daidala k budově vstupní brány.

„Vítejte doma, mylorde,“ zahlaholil starý Piers radostně.

Julian přikývl, aniž se zastavil. Snažil se už předem připravit na okamžik, kdy ho někdo ve Waringhamu osloví titulem, který byl doposud vyhraněný pro Roberta, ale přesto mu přeběhl po zádech mráz. „Děkuji, Piersi. Však bylo načase.“

„Ba, nebyl jste tu tři roky. Je to hanba,“ vyčinil mu starý voják a kráčel vedle něj ke stájím.

Julian se k němu s úšklebkem obrátil. „Myslel jsem to vlastně tak, že je kůň už unavený a mě bolí zadek. A mimochodem, byly to jen dva roky.“

Piers mu oplatil úsměv a odhalil pár děr po chybějících zubech. „Pod některými pány se ten čas zdá halt delší.“

Julian přikývl.

Piers mu odebral otěže. „O vašeho chrabrého přítele se vám už postarám. Jděte, vaše matka bude ráda, že vás vidí.“

„Je nahoře?“ Julian ukázal na ošklivou hranatou obytnou věž hradu.

Ale Piers zavrtěl hlavou. „Je u vašeho tatíka. Tam je touhle dobou každej večír, pokud zrovna nelije.“

Julianovi se sevřelo srdce. Návrat do Waringhamu jím otřásl. Najednou mu před vnitřním zrakem vyskakovaly vzpomínky jako roje hvězd, jedna ohavnější než druhá, všechny spojené s tímto místem, jež mu nyní patřilo, ať se mu to líbilo, nebo ne. To poslední, co mu ještě chybělo, byl žal jeho matky. Ale samozřejmě mu nezbylo nic jiného než jít za ní. Nejen proto, že se to slušelo, ale taky že ho Piers pozoroval a on nechtěl, aby si o něm ten starý voják myslel něco nehezkého.

Ale sotva vykročil k hradní kapli, za níž se nacházel hradní hřbitov, objevila se jeho matka s pochodní v ruce.

„Juliane?“ Zastavila se, podržela světlo dál od těla a mžourala do tmy.

Zdvořile se uklonil. „Matko.“

Lady Juliana se postavila na špičky, aby mohla svého velkého syna políbit na líce, a on ji krátce sevřel do náruče. Voněla růžovým olejem a mandlemi, stejně jako dřív. Ta vůně ho vrátila do dětství a pro změnu v něm vyvolala pěkné vzpomínky.

„Pojď,“ sevřela mu ruku. „Musíš být hladový a unavený. Půjdeme dovnitř, chlapče. A vítej doma.“

„Děkuji.“ Znělo to chladně a formálně.

Neochotně, ale bez znatelného odporu se nechal vést ke věži a pak dvě poschodí do soukromých komnat rodiny. Julian zamířil k místnosti nad síní, jež sloužila už po generace jako obytná komnata, ale matka ho táhla dál. „Tam zavraždil Scrope Roberta a já Scropea. Nesnáším to tam.“

Julian se zastavil. „Tys zabila Scropea?“

Odvedla ho k pokoji, který obývala s jeho otcem, vstoupili dovnitř a ona za nimi zavřela dveře. „To ti nikdo neřekl?“

Julian usedl na jednu z prostých stoliček u stolu a zavrtěl hlavou.

„No, já se tím taky nikomu nechlubím,“ přiznala, zatímco chodila po pokoji a loučí zapalovala svíčky na stole a na krbové římse. „Owen Tudor promluvil s králem a král se šerifem Kentu, ale kdyby se to dozvěděl York, s potěšením by mi zkomplikoval život.“

„Proč proboha?“ ptal se Julian nevěřícně. „Za to, že jsi v nouzi zabila muže, který tě ohrožoval obnaženou zbraní?“

„Žádný šerif by mi neuvěřil, že žena může zabít ozbrojeného muže, Juliane. Navíc chlapa, jako byl Scrope.“

„A jak se ti to povedlo?“ zeptal se zvědavě.

Matka si povytáhla rukáv výš, než se slušelo, a odhalila nad loktem kožené pouzdro s nožem.

Julian na ni udiveně zíral. „Aha. Však jsem si dříve často říkal, cože to asi nosíš pod šaty na paži,“ přiznal. „Někdy jsem to nahmatal.“

Pousmála se. Nyní na světle Julian viděl, jak má obličej bledý a pohublý. Matce bylo skoro padesát. Světlé kadeře vykukující zpod čepce měla už protkané stříbrem, ale nikdy mu nepřipadala stará. Až dnes. Zarudlé oči vypadaly unaveně a pleť byla povadlá.

„Trápí tě kvůli Scropeovi výčitky svědomí?“ zajímal se. „Proto se vyhýbáš místu, kdes prolila jeho krev?“

„Ne,“ odvětila kategoricky. „Arthur Scrope působil tvému otci a mně vždycky jenom potíže. Lituji tak nanejvýš toho, že jsem ho nezabila už dřív… Než stačil zamordovat tvého otce.“ Hlas se jí při posledních slovech zachvěl, ale energicky si odkašlala, stoupla si za syna a položila mu ruce na ramena. „Dnes večer už o něm nebudeme mluvit.“

„Jak chceš.“

„Máš hlad?“

„Strašný,“ přiznal.

„Pak mě na okamžik omluv.“ Vzala si svícen a vyšla ven. Bylo už pozdě, čeleď se asi odebrala na lože. Takže sejde sama dolů, aby mu něco uchystala. Bylo mu to nepříjemné. Nepřál si, aby ho opečovávala. Ale na to, aby se rozběhl za ní, byl příliš vyčerpaný. Kromě toho se v kuchyni stejně nevyznal a zřejmě by zemřel hlady dřív, než by se mu podařilo najít něco k snědku.

Netrvalo jí to dlouho. Když Julian uslyšel její kroky, vstal a otevřel jí dveře. Přešla přes práh s prkénkem v levé ruce a svící v pravé a poznamenala: „Připomíná mi to dobu žní, kdy tvůj otec chodil domů tak pozdě, že zmeškal večeři. Neuvěřitelné, jak se někdy dřel. Pro Roberta, toho holomka, pokoj jeho duši.“

Julian se pousmál, ale nic neřekl. Přinesla mu čerstvý voňavý chléb, šunku a džbán černého piva a Julian se lačně vrhl do jídla. Proti prosté venkovské stravě vůbec nic neměl.

„Jak se daří Blance a Megan?“ zajímala se matka, když utišil první hlad.

„Skvěle.“ Julianovi se ulevilo, že nemluvila dál o otci. „Představ si, že Megan se provdá za Edmunda Tudora.“

Juliana povytáhla obočí. „Opravdu? Z toho asi nebude mít její matka velkou radost.“

„Megan se chytře zeptala přímo krále. Netuším, jak ho přemluvila, ale přivolil. Blanka bude asi vědět něco bližšího, ale…“ Rozhodil paže. „Zcela nezvykle drží jazyk za zuby a cvičí se v diskrétnosti.“

Lady Juliana se uštěpačně zasmála. „Nedělej si starosti, synu, to jí dlouho nevydrží. Tak Edmund Tudor a Markéta Beaufortová, hleďme, kdo by to řekl?“ Poprvé se jí do očí opět vrátil život.

„Já osobně to pokládám za výtečný nápad. Megan je bohatá a vlastní spoustu půdy. Z tvého přítele Edmunda se stane velmi mocný muž. A to je zase dobré pro krále Jindřicha.“

Julian přikývl. „Který je bez mocných mužů po svém boku bezradný a bezcílně se kymácí jako loďka bez veslaře na širém moři.“

„Tos vyjádřil přesně,“ uznala bez okolků.

Julian udiveně zamrkal. Očekával ostrý odpor. „Mimochodem je můj poručník,“ doplnil. „Edmund Tudor, samozřejmě, ne král.“

Lady Julianu ta zpráva překvapila méně než jeho. „Dobrá volba. Jeho otec mi ale svěřil, že Edmund se brzy odebere kvůli králi do Walesu. Budeš ho doprovázet?“

„Tak jsem to plánoval. A velmi rád bych tam s ním jel. Ale Edmund říká, že se mám nejprve postarat o Waringham.“

„Waringham to potřebuje jako sůl,“ dala mu za pravdu. „Jsme bez prostředků. Chov koní už nevynáší tolik jako před koncem války a hodně rolníků před Robertem uteklo a jejich pole leží ladem. Budeš tu mít plné ruce práce.“

Už při té myšlence se Julian cítil zoufale přetížený úkolem, který ho tu čeká. „V tom případě bych teď měl jít raději spát, když dovolíš.“ Vstal.

Matka ho doprovodila ke dveřím. „Dobrou noc, synu. Jsem ráda, že ses vrátil domů.“

„Já ne.“

„Vím.“

Julian jí zdvořile popřál dobrou noc a zamířil doleva, kde se nacházely menší komůrky, ale matka ho zatahala za rukáv.

„Tam,“ ukázala na dveře šikmo naproti. „To je ložnice lorda Waringhama. Čili tvoje.“

„Ach ano, to je pravda…,“ zamumlal, přešel chodbu a vstoupil do svého nového příbytku.

Komnata mu mnohem víc než Roberta připomínala Robertova otce. Strýc Raymond se na Štědrý večer před deseti lety uložil do této postele, na jejíž okraj si teď Julian opatrně sedl, a druhý den se prostě neprobudil. Přitom vždy říkal, že chce umřít ve svých holínkách, ne jako starý muž v posteli. Pro Juliana a Blanku byl spíš dědečkem než strýcem: Nebyl tak přísný jako jejich otec, měl porozumění pro každou neplechu a byl skvělý vypravěč různých historek. Především byl ale pořád doma. Julian ho měl moc rád a na Boží hod, kdy skonal, vůbec nevyšel ze své komnaty a nebyl ani na mši, aby dal Bohu najevo, jak ho rozzlobil. Byla to možná první příležitost, kdy se – coby osmiletý – otci vzepřel.

Dotkl se prsty těžkého závěsu u postele a prohlížel si zvýšenou část pro hlavu s čalouněním z jemné vlněné látky. Byl na ní vyšitý černý jednorožec na zeleném pozadí: erb Waringhamů. Julian byl přesvědčený, že s hlavou položenou na něm nezamhouří oko. Ale jeho mladé kosti si žádaly svého a usnul, sotva se natáhl.

„Není to tak, že bychom špatně hospodařili,“ vysvětloval Geoffrey vážně. „Naopak. Čím je chov větší, tím více klesají náklady na hlavu. Koňskou, myslím. Jen prodejní ceny jsou čím dál mizernější.“

„Válka skončila,“ konstatoval Julian a odevzdaně pokrčil rameny.

Hned po snídani, kterou ve spěchu zhltl sám v obytné komnatě rodiny, se vydal do hřebčince. Přesněji řečeno, uprchl. Tady alespoň věděl, o čem mluví, neboť v koních se vyznal. Na rozdíl od zemědělství, účetnictví nebo – Bůh mu pomoz – soudnictví.

„A nemysli si, že tomu nejsem rád,“ odvětil stájmistr. Opírali se o branku jednoho cvičiště a přihlíželi, jak dvanáct stájníků pod vedením Geof-freyho předáka Jacka provádí s dvojročky obvyklé cvičné kousky. „Jenže obchod tím trpí.“

Julian zasmušile přikývl. „V téhle době jsou váleční oři potřeba jen pro turnaje. A to si už rytíři pořádně rozvažují, jestli jim ten čtyřnohý luxus stojí za tři sta liber.“

„Přesně tak. A taky není potřeba tolik kusů, protože při turnajích koni nikdo nepodřízne hrdlo ani mu nevytrhá střeva z břicha.“

Julian se zatvářil znechuceně. „Bože… někdy jsem rád, že jsem byl ještě moc malý, abych zažil poslední bitvy té války,“ přiznal bratranci. „Asi by mi nevadilo vidět Francouze s podříznutými hrdly a vyvrženými vnitřnostmi, ale koně…“ Otřásl se.

Geoffreymu přelétl po tváři úsměv a vrátil se k jejich vážné debatě. „Při aukci se neprodalo deset skvělých zvířat. Něco takového se ještě nikdy nestalo. Možná jsem udělal něco špatně, nemám zkrátka ještě dost zkušeností. Na tvého tatíka tu nikdo nemá. A Robert… Víš sám, jaký byl, a o koně neměl zájem, jejich chovu nerozuměl. A teď tu ti hřebci stojí a žerou nám vlasy z hlavy. Koňské maso v ceně tří set liber.“

Julian se zamyslel. „Než bychom nic neprodali, raději snížíme ceny. Jak moc můžeme jít s cenou dolů, aniž by nám to zlomilo vaz?“

„Nad dvě stě liber by se to dalo ještě unést. Ale kde je chceš prodat? Ve Waringhamu se koná jen jedna dražba za rok, a ta už je pryč.“

„Mohl bych poslat zprávu několika přátelům. V Anglii musí být přece dost rytířů, kteří umí ocenit dobrého koně, i když se nezdá, že by ti rytíři sami byli někomu k užitku.“

Geoffrey se narovnal a zpříma na něj pohlédl. „Mám taky pár starých přátel, které bychom snad mohli nalákat dobrou nabídkou. Tak to tedy zkusíme, Juliane.“

„Ty myslíš… Zdá se ti to jako dobrý nápad?“ vykoktal ze sebe Julian překvapeně.

„Vyčítám si, že jsem na to nepřišel sám.“

„A mohli bychom…“ Mladý Waringham se nejistě odmlčel.

„Co?“ pobídl ho Geoffrey otázkou.

Julian se zamyslel. „Náš praděd založil tento hřebčinec, než vypukla válka,“ pravil konečně. „A choval tenkrát hlavně jezdecké koně. Pro zazobané obchodníky, urozené dámy, a tak. Ušlechtilá, drahocenná zvířata, ale ne taková jako tihle obři, které zvládnou jen rytíři nebo naši pacholci.“

„Hmm, ale i ti nejdrahocennější oři vynesou jen polovinu toho co váleční.“

„To je možné, ale tyhle koně jsou potřeba. A to ve velkém množství. Londýnských zazobanců přibývá a jsou pořád víc při penězích.“

„Hm.“ Stájmistr dlouze přemýšlel. Pak potřásl hlavou a řekl: „Nemůžeme chov jen tak ze dne na den změnit.“

„Ovšemže ne. Já taky neříkám, že bychom s chovem válečných ořů měli přestat. Jen… rozšířit naši nabídku. Můžeme začít tím, že si ponecháme všechny naše mladé kobylky a vycvičíme je. To nás nebude stát ani penny navíc.“

„Ale ano. Bude nás to stát dva roky krmiva a budeme muset přistavět stáje.“

Julian si povzdechl. „Na to jsem nepomyslel,“ musel přiznat. „Bože, jen předstírám, že těmhle věcem rozumím. Asi jsem k smíchu.“

Geoffrey zvedl ruku, aby ho umlčel. „Tak jsem to nemyslel. Říkám jen, že si budeme muset dobře propočítat, jestli se to vyplatí. Anebo jak to udělat, aby se to vyplatilo. Ale samozřejmě myšlenka chovat takové koně, které se dobře prodávají, není vůbec hloupá. Pojď se mnou.“ Skoro vzrušeně chňapl jindy tak rozvážný Geoffrey Juliana za rukáv a odváděl ho ke svému prostornému, elegantnímu domu.

Julian si se závistí prohlížel čisté hrázděné zdivo a vysoká zasklená okna. „Kruci, jak se mi zajídá bydlet v té staré barabizně tam na kopci,“ zavrčel.

„Řekl bych, že si na ni zase brzy zvykneš,“ zasmál se Geoffrey.

„Co myslíš, zřítí se, když na půdě vypukne požár?“ zabručel Julian.

„To jsem neslyšel, mylorde,“ odvětil stájmistr přísně, odvedl Juliana do útulné síně, poslal služku pro džbán piva a vyndal z truhly účetní knihy. „Budeme si to muset spočítat…“

Zatímco se Julian vracel do svého nenáviděného hradu, hučelo mu v hlavě jako v úle. Bylo už po poledni a horké červnové slunce se mu opíralo do zátylku, když přecházel přes kopec tyčící se mezi vesnicí, hřebčincem a hradem, který ve Waringhamu nazývali kvůli jeho holému vrchu Mnichova hlava.

Na hradním nádvoří potkal mladou děvečku s košem plným čerstvě upečených bochníků chleba. Svůdně voněly a Julian si kousek odlomil. „Když dovolíš, Emily…“

„Samozřejmě, mylorde,“ odpověděla se sklopenýma očima.

Přehazoval si svou kořist z ruky do ruky, protože byla ještě horká. „Daří se ti dobře?“ zeptal se. Byla to dcera jedné z kuchtiček, vzpomněl si, a proto vlastně vyrostla na hradě. Bývala taková roztomilá holčička a teď už tu pracuje, uvědomil si s úžasem.

„Samozřejmě, mylorde.“

„Umíš říct i něco jiného?“

Polekaně zvedla hlavu. Na nepatrný okamžik mu pohlédla do očí, ale špatně si vyložila jeho přátelský úsměv. „Prosím, mylorde, kuchařka už čeká.“

„Pak tě nebudu zdržovat,“ kývl na ni, že může pokračovat v cestě. „Nechtěl jsem ti ukousnout hlavu,“ zamumlal uraženě, protože očividně zapomněla, že ji kdysi k jejímu velkému nadšení nechával jezdit na svém poníku a riskoval výsměch kamarádů za to, že se zahazuje s holkou…

„Není to zrovna hlava, o co se zdejší děvečky strachují,“ ozval se za ním vzápětí čísi hlas.

Julian otočil hlavu. „Adame! Rád tě vidím, chlape.“ Byli asi stejně jako staří a bývali kamarádi do doby, než Juliana strčili nejprve do školy a pak poslali pryč, aby se cvičil na panoše, a tak se musel naučit, že pocházejí z různých stavů. „Je to tvoje sestra, že?“ Julian ukázal směrem, kterým Emily zmizela.

Mladý pomocník psovoda přikývl. „Přesně tak… mylorde.“

Julian na okamžik sklopil zrak k zemi. Srdce mu náhle ztěžklo jako olovo. „Nejsem Robert,“ řekl tiše. „Tvoje sestra nemá důvod přede mnou utíkat.“

„Ne, já vím.“ Adam náhle narovnal ramena, jako by mu z nich spadlo těžké břímě. Jako by si připomněl, že si spolu kdysi hrávali s míčem a podřimujícímu kováři jednou zapálili plnovous. „Ale bude asi chvilku trvat, než tomu Emily uvěří.“

Julian neochotně přikývl.

Po krátkém mlčení Adam řekl: „Mylorde, chtěl jsem vás poprosit o dovolení vidět matku.“

„Tvoji matku?“ opakoval Julian nechápavě. „Proč? Kde je?“

Adam kývl k věži. „Zavřená. Zítra přijde šerif a pak ji pověsí.“ Pronesl to, jako by bylo něco naprosto rozumného a obvyklého zavírat kuchtičky do vězení a pak je věšet.

„Mohl bys mi to vysvětlit?“

„Vy to nevíte? O té noci, co sem vtrhl Scrope se svými zabijáky?“

Julian zavrtěl hlavou. „Včera večer jsem přijel domů až pozdě a prohodil jsem jen pár slov s matkou. Vůbec o ničem nevím, Adame. A upřímně řečeno jsem chtěl ještě o pár dní odložit, než se dozvím, co přesně se tu odehrálo. Ale hádám, že si to budu muset vyslechnout už teď.“

Mladý muž zvolna zvedl hubená ramena. „Nemůžete tomu zabránit.“

„Asi ne. No tak spusť.“

„Lady Juliana nechtěla, aby přivedli šerifa. A dokonce i otec Michael se za matku přimlouval. Ale starý Piers se přesto rozjel do Canterbury.“

„Piers? Ten strážný u brány?“ Celé to bylo pořád bláznivější.

Adam přikývl. „Matka má na svědomí všechny strážné a ty ostatní, co tady tu noc zahynuli. Oklamala Milese a propašovala na hrad Scropea a jeho muže. Musí za to zaplatit životem, říká Piers, a má pravdu.“ Ve tváři mladého muže se svářily hněv a sklíčenost.

Julian ho vzal pod paží a odvedl do zastrčeného kouta vedle hradní kaple, kde se jako malí kluci schovávali, když chtěli zůstat neviděni. Jako dřív usedli vedle sebe na výčnělek zdi kamenného kostelíka.

„Proč?“ zeptal se Julian a ukousl si ze své kořisti. Pak si uvědomil, že není sám, rozlomil chléb na dva kusy a jeden vtiskl do ruky Adamovi.

Čeledín vděčně přikývl a odpověděl otázkou. „Víte, kdo byl můj otec?“

„Samozřejmě,“ odvětil Julian a rozladěně pokrčil rameny. „Nejsem přece slepý. A proto sem propašovala Scropea? Chtěla, aby zabil Roberta, protože zplodil pár parchantů?“ Julian se snažil o neutrální tón, ale na tváři mu bylo vidět, že to nepokládá za dostatečné ospravedlnění.

Adam zavrtěl hlavou a bez chuti kousl do svého kusu chleba a pak se na něho upřeně zahleděl. Konečně se vzchopil. „Byl to její bratr, tedy poloviční bratr.“

„Co? Kdo?“

„Jeho lordstvo, váš bratranec Robert,“ vysvětloval mladík trpělivě, „byl polovičním bratrem mé matky. Jeho otec taky nedokázal nechat děvečky na pokoji.“

Julianovi se udělalo zle. „Ach, panebože…“ To bylo odporné. A od Adama bylo nesmírně statečné, že mu tu skutečnost svěřil. Jak se asi cítil, když věděl, že byl zplozen v krvesmilném svazku? Jen s námahou potlačil zachvění. „Nu,“ řekl konečně. „myslím, že mi teď je leccos jasné. A ovšemže můžeš jít za matkou, Adame. Zeptej se jí, jestli si chce promluvit s otcem Michaelem. Poslali bychom pro něj.“

„Oni mě k ní ale nepustí. Piers a ti druzí.“

No potom taky nevím, co si máme počít, pomyslel si Julian, než mu došlo, kým se stal. Jako pokaždé, když si to uvědomil, sevřel se mu žaludek, ale nedal na sobě nic znát. Vstal. „Pojď. A vezmeme s sebou něco k jídlu a k pití. Myslím, že se to dělá, když chceš navštívit někoho ve vězení.“

Adam ho vděčně následoval k obytné věži a oklikou přes kuchyň dolů po schodech do sklepení. Navzdory letnímu vedru bylo tam dole chladno a vzduch byl cítit zatuchlinou. Seshora sem dopadalo jen málo světla, ale na stěně byla v kruhu zavěšená vedle jedněch dveří pochodeň. Oba mladíci se vydali směrem k ní.

Před zavřenými dveřmi z tlustých dubových fošen stál mladý strážný. Julian si po chvilce přemýšlení vzpomněl na jeho jméno. „Andrew.“

„Mylorde.“ Muž se zdvořile uklonil.

„Pusť nás laskavě dovnitř.“

Andrew na okamžik zaváhal. Ale samozřejmě mu nezbylo nic jiného než uposlechnout bez ohledu na to, jakou zášť strážní k Alys chovali. Bez námitek ustoupil stranou a odsunul zástrčku.

Julian si uvědomil, že být hrabětem z Waringhamu má nepochybně své praktické výhody. Vtiskl Adamovi do ruky džbán a dal se na ústup, protože se tak trochu děsil toho, že by měl ubohé hříšnici pohlédnout do očí.

Ta záležitost s Alys a temné souvislosti, které mu Adam zjevil, na Juliana těžce doléhaly. Cítil neklid a zároveň podivnou letargii. Chvíli obcházel nádvoří a namlouval si, že kontroluje stav hospodářských budov a hradeb, ale ve skutečnosti byl v myšlenkách u své sestry, Megan a Edmunda. Kéž by mohl být s nimi. V Bletsoe nebo třeba spánembohem i u dvora. Stýskalo se mu po nich a záviděl jim, že jsou pohromadě, zatímco on se musel sám vrátit do Waringhamu. Připadal si jako vyhnanec.

Skoro nevnímal, kam ho nohy nesou, a k svému překvapení zjistil, že se ocitl na malém hřbitově za hradní kaplí. Bylo to tiché, odlehlé místo mezi kostelíkem a vnější hradbou, zčásti zastíněné mohutnou lípou. Nedaleko jejího kmene zpozoroval svoji matku. Seděla na trávě a on k ní přistoupil.

„Však jsem si říkala, kdy přijdeš,“ pronesla místo pozdravu. „Počítala jsem s tím, že to budeš odkládat déle. Já na tvém místě bych to určitě udělala.“

Julian nevěděl, co na to říct. Hleděl na otcův hrob. Vypadal jako čerstvě navršený, ale už k němu zasadili náhrobní kámen. Stál ve stínu stromu, přesto byl vytesaný nápis dobře čitelný: Julian z Waringhamu, fragilissimae rosae protector.

Julianovy znalosti latiny nebyly nejlepší, ale na tohle ještě stačily. „Ochránce nejkřehčí růže?“ otázal se udiveně. „Tak poetické označení královy slabosti jsem ještě neslyšel.“

„Může to taky znamenat pomíjivé růže,“ vysvětlila matka – pravá dcera svého učeného otce. „Ten nápis vybral sám král.“

„To je celý on. Ani se nestydí za to, čím je.“

„Ne,“ potvrdila matka. „Nemá k tomu totiž důvod.“

„Řekl bych, že je to námět k delší diskuzi,“ odsekl Julian bojovně.

„Jsem ti ráda k dispozici. Ale ne tady a ne teď. Posaď se ke mně, synu. Zdá se mi, že je načase, abychom si promluvili o tvém otci.“

Julian si nebyl vůbec jistý, zda o to stojí, ale podvolil se její prosbě. Nervózně narovnal ramena, ohlédl se a u hradní zdi spatřil poslední místo odpočinku svého bratrance Roberta. „Jen dva nové hroby,“ poznamenal.

„Robertovi gauneři a oba strážní jsou pohřbení ve vsi. Arthura Scropea jsem chtěla nechat sežrat psům, ale otec Michael mě předešel, dal ho uložit do rakve a spolu s jeho rytíři odvézt pryč.“

„Tys ho chtěla nechat sežrat psům?“ opáčil Julian šokovaně.

„Ano, byl to můj první popud. Později bych toho asi litovala.“ Chvilku se zamyslela. „Vlastně možná ani ne.“

Julianův úsměv prozrazoval, že si není jist, zda má matku obdivovat, nebo odsuzovat. Matka mu byla vždy záhadou, nedokázal odhadnout, co od ní může očekávat. Zvedl ze země větvičku, kterou z lípy zřejmě servala jarní bouřka, vytáhl dýku a začal ji zbavovat kůry.

„Byla u dvora tvoje sestra?“ zajímala se matka.

„Blanka?“ podivil se. „Ovšem.“

„Myslím Katku.“

„Ach…“ Občas zapomínal, že má ještě jednu sestru. Katka se se krátce po narození dvojčat provdala za Šimona Nevilla – sotva ji znal. „Ne. Šimon mi vyprávěl, že tráví léto s dětmi na jejich statcích v Lancashiru. Poslal ji na venkov, protože se očividně obává, že by Katka při první příležitosti Yorkovi nakopala koule kvůli otci.“

„Tomu bych se nedivila,“ odpověděla matka. „Předpokládám, že Šimon je teď kapitánem královy tělesné stráže.“

Julian zavrtěl hlavou. „Kupodivu ne. Přestože byl celá léta otcovým zástupcem. Šimon si myslí, že to překazila královna. Jelikož je Neville. Warwickův bratranec.“

Juliana nesouhlasně sykla. „Takový nesmysl. Chudák Markéta. Muži u dvora jí házejí na hlavu všechno, co se nepovede.“

„Znáš ji dobře?“ zeptal se Julian zvědavě. Zkrátil konce větvičky a začal je ořezávat do tvaru kopyt.

„Nejsem si jistá, jestli někdo Marguerite d’Anjou opravdu dobře zná. Na první pohled to není poznat, ale drží si lidi od těla. Z čehož se dá soudit, že je to chytrá žena. Kromě toho je osamělá a s Jindřichem nemá zrovna snadný život. Ale je pravá královna a nese svůj osud důstojně.“

„No, nevím…,“ prohodil Julian skepticky. „V neděli odpoledne ztropila ve Windsoru pěknou scénu. Byla bez sebe vztekem.“

Matka objala svá pokrčená kolena. „Vidím, že na tebe udělala dojem.“

Chvilku se nad tím zamyslel. Oba konce vidlicovité větvičky se proměnily v koňské nohy. Teď začal horní konec přetvářet v podobu hřívy. Jeho velké, štíhlé ruce se pohybovaly skoro automaticky, ale rychle a obratně – byla radost ho pozorovat. „Ano,“ připustil váhavě. „Má v sobě něco nepoddajného. Jako ocel. Obdivoval jsem ji, jak se Warwickovi nebojácně postavila. Víš… vždy jsem si ho vážil, ale taky mi tak trošku naháněl strach. Jí ale ne. A to mi imponovalo. Warwick si mimochodem nemyslí, že otcem jejího syna je král.“

Lady Juliana posměšně našpulila rty. „To bych na jeho místě taky tvrdila. Tenhle princ komplikuje vyhlídky Yorků, že legálně usednou na trůn. A jelikož Warwick spojil svůj osud s vévodou z Yorku, asi se mu to ne-líbí, že?“

„Vévoda z Yorku má na anglickou korunu větší nárok než kterýkoli Lancaster, takže je úplně jedno, kolik princů přivede Marguerite d’Anjou na svět.“

Jeho matka se nedala vyvést z míry. Nevytkla mu, že je hanba vypustit něco takového z úst u otcova hrobu. To ho trošku udivilo. Chtěl se s ní pohádat. Když už se nemohl pohádat s otcem. Ale jelikož mu neposkytla žádnou záminku, pouze dodal: „Když k sobě budeme upřímní, ledasco mluví pro Warwickovu domněnku.“

Při včerejší dlouhé jízdě nad tou záležitostí důkladně přemítal a na mysl se mu vloudilo strašlivé podezření, že otcem malého Eduarda by mohl být jeho přítel Edmund Tudor. Copak na vlastní oči neviděl, jak důvěrně se choval ke královně? Neměl však v úmyslu vyslovit tuhle domněnku nahlas, protože by tím přítele nařkl z velezrady. A i když by to vyslechla jen jeho matka, která už u dvora skoro nepobývala a byla Tudorům oddaná, některé věci bylo lepší nahlas nevyslovovat.

„Myslím, že jsi ke královně nespravedlivý, Juliane,“ podotkla. „Markéta… ona svým osobitým způsobem Jindřicha miluje. A on ji taky. Bože, kdybys ho viděl, když jí při svatebním obřadu navlékal prsten, který mu daroval můj otec při korunovaci v Paříži… Byli nádherný svatební pár. Tak zamilovaní. A Jindřich se jí tak vášnivě dvořil. Po příchodu do Anglie ležela nemocná v Southamptonu a on za ní inkognito přijel, aby ji navštívil.“ Zasněně se usmála.

Julian nevěřil svým uším. „Takového Jindřicha neznám.“

Pokývala hlavou. „Je to tentýž muž. Jen mnohem starší, churavější a nešťastnější.“

Odmítavě zvedl ruku. „Ušetři si námahu. Nedokážu ho litovat. Zkoušel jsem to, ale nic se ve mně nepohnulo. Možná je na vině můj mizerný charakter. Neměla bys ve mně vkládat velká očekávání.“

Nenechala se oklamat jeho vzdorovitým tónem. „Čímž jsme se opět dostali ke tvému otci, že?“ poznamenala.

Přikývl s pohledem upřeným na svoje dílo. Pod rukama se mu zrodila podivuhodně realisticky vyvedená koňská hlava. Ostrou špičkou své dýky do ní Julian vyvrtal dírky na místě nozder. „Jeho starý kumpán Owen Tudor mě už zpravil o jeho pamětihodných posledních slovech. Není třeba je opakovat.“ Zvedl dřevěného koníka do výše očí a kriticky ho otáčel na všechny strany, aby ověřil, zda sedí proporce krku a hlavy. Pak se pustil do vyřezávání zadku a ocasu.

Chvilku nebylo slyšet nic jiného než škrabání jeho nože a šumění větviček lípy. Zvuky pracovního úsilí sem z hradního nádvoří nezaznívaly.

„Tvůj otec neměl nikdy dovolit, abyste se rozhádali,“ pronesla lady Juliana konečně. „Neboť byl tvým otcem, a tudíž zodpovídal za blaho tvé duše. Ne ty za jeho. To on nesl vinu za váš rozchod, ne ty.“

Julian složil ruce s nožem a dřevořezbou do klína a vytřeštil na matku oči.

„Zachoval se k tobě tak tvrdě proto, že mnohé z toho, co jsi mu tenkrát řekl, byla pravda. Pro něj velmi bolestná pravda. Žádný otec neslyší rád od svého šestnáctiletého syna nepříjemné pravdy.“

Julian zvedl ruku svírající koníka v odmítavém gestu. „Řekl mi, že jsem horší než Robert, a myslel to vážně, to vím. Horší než ten netvor, který věšel bezbranné sedláky na stromy a pálil jim chodidla nebo obtěžkal svou vlastní sestru. Jenže Robert byl věrný Lancasterům. A podle toho a ničeho jiného rozlišoval otec mezi dobrem a zlem.“

Matka zavrtěla hlavou. „Nebyl to člověk, který by svět viděl tak jednoduše černobíle. Byl by šťastnější, kdyby to dokázal, ale na to byl příliš hloubavý.“ Odmlčela se a odvrátila hlavu. Julian si uvědomil, jak bolestný a těžký musí pro ni ten rozhovor být a chtěl něco říct, změnit téma. Pak ale položila svou vrásčitou úzkou ruku na jeho a podívala se mu přímo do očí. „Úkol hlídat krále a stát mu po boku si tvůj otec nezvolil sám. Byl mu uložen a nebyl nikdy snadný. Pravděpodobně nikdo neznal Jindřicha tak dobře jako on. Věř mi, že znal všechny jeho slabé stránky. A čím byl Jindřich starší a čím zřetelněji se jeho nedostatky projevovaly, tím těžší pro tvého otce bylo vykonávat svůj úřad. Často si zoufal. Dělal, co mohl, ale to, co člověk dostane do vínku, se nedá změnit.“

„Když tedy znal jeho slabosti, proč od něj neodešel? Poděkoval mu král kdy za jeho věrnost? Dal mu v léno kus půdy? Udělil mu výnosný úřad nebo roční rentu jako mnohým jiným patolízalům u dvora? Věno pro Blanku? Prostě cokoli? Ne. Jen ho využíval a zacházel s ním hanebně.“

Lady Juliana pokrčila rameny. „Tvůj otec nemohl Jindřicha opustit. Bylo by to, jako by dobrovolně přestal dýchat. Věrnost králi byla důležitou součástí jeho já.“

„Ale vévoda z Yorku by se měl po právu stát králem!“ namítl Julian nechápavě.

„Opravdu?“

„Jeho praděd byl starším bratrem Jindřichova praděda. Takže stojí trůnu blíž, nebo ne?“ Prsty se mu začaly třást a v ocase jeho koníka vznikl nehezký zářez.

„Z dynastického hlediska snad ano,“ připustila matka. „Ale dědečkovi krále Jindřicha – prvnímu lancasterskému králi – přiřkl korunu parlament.“

Julian na ni vykulil oči. „Vážně?“

„Přesně tak. Byl to bratr mého otce, takže bych to měla vědět. Co má větší váhu – dědické právo, nebo legitimita udělená parlamentem – o tom bychom se mohli hádat až do soudného dne. Faktem je, že Jindřich je pomazaným králem z Boží milosti. Kdo to chce změnit, proviňuje se nejen vůči světským zákonům, ale i Božímu pořádku. Tvůj otec byl věčný pochybovač, ale jednou z mála věcí, ve které opravdu věřil, byla ta, že dobromyslný, leč slabý král, jako je Jindřich, potřebuje mimořádnou péči a podporu svých lordů. Především svých bratranců. A za toto smýšlení se mu Richard z Yorku odměnil tím, že ho nechal zamordovat. On…“ Pevně zavřela víčka a zpod řas se jí oddělily dvě slzy. Mluvila však dál tímtéž klidným tónem: „Nikdy bych tě nenutila, aby ses vydal stejnou cestou jako tvůj otec, Juliane, protože to byla cesta plná výmolů. Ale mohl bys uvážit, zda k němu nemůžeš pociťovat o trošku méně hněvu. Zasloužil by si to, víš?“

„Ano, vím,“ přiznal Julian nezávazně, ale nic neslíbil.

Matka vzala do ruky koníka, kterého nedbale odložil do trávy. Jakmile své dřevořezby dokončil, obvykle o ně ztratil zájem. Byla to hezká figurka: hlava a krk byly kvůli zakřivení větve natočené trochu do strany, jak to koně dělávají, když zaslechnou mimo své zorné pole nějaký hluk, který vzbudí jejich zvědavost. „Pro Waringham je určitě požehnáním, že ses vrátil domů. Hlavně pro hřebčinec,“ poznamenala.

„To se teprve uvidí,“ namítl trochu nevrle. „Jak jistě víš, já ten pověstný dar Waringhamů do vínku nedostal. Neumím se jako otec nebo Blanka vcítit do koňů, abych poznal, co s nimi je.“

Lady Juliana odpověděla s pousmáním: „U tebe je to právě naopak: koně se vciťují do tebe, aby poznali, co s tebou je, protože tě všechny nesmírně zbožňují.“

Nesouhlasně zvedl levačku. „Jestli se ze mne stane dobrý chovatel koní, to je ve hvězdách. A nebude to lehké. Dnes ráno jsem mluvil s Geoffreym a něco jsme vymysleli, ale jestli…“ Slova mu zamrzla v hrdle, protože spatřil, jak se za kaplí objevil jeho mrtvý bratranec Robert. Zmocnila se ho taková hrůza, že slyšel, jak mu v uších hučí krev. Teprve na druhý pohled si uvědomil svůj omyl. Muž, který se váhavými kroky, leč s vřelým úsměvem na tváři blížil k jeho matce, byl sice Robertovi z Waringhamu podivuhodně podobný, ale byl nejméně o deset let starší.

Lady Juliana se zvedla z trávy – pružně jako mladá dívka. „Danieli!“

Cizí muž uchopil její napřažené ruce do svých a jednu po druhé políbil. „Teprve před třemi dny jsem se dozvěděl, co se přihodilo, Juliano. Upřímnou soustrast.“ Hlas měl hluboký a pivní. „Bylo to podlé.“

Mladý hrabě rovněž vstal. „Daniel?“ zeptal se nejistě. „Ten od strýčka Raymonda…?“

„Jo, jeho bastard,“ odvětil muž, spiklenecky zamrkal a naznačil úklonu. „Můj drahý bratr Robert, ten malý netvor, mě po smrti našeho otce vyhnal z Waringhamu a vyhrožoval mi, že mě nechá zazdít ve sklepě, jestli se tu ještě kdy ukážu. Ale když ho teď ohlodávají červi, myslím, že si můžu risknout krátkou návštěvu.“

Julian si uvědomil, že se bezděčně usmívá od ucha k uchu. Jako by mu z ramen spadlo břemeno, které ho předtím drtilo. Nenucená přidrzlost toho muže v sobě měla cosi osvobozujícího. „Pak tedy vítej doma, bratranče.“

Daniel ohromeně pohlédl na Julianovu matku a pak se podíval mladému lordovi přímo do očí. „Díky. Nebudu vaší pohostinnosti příliš zneužívat, máte mé slovo. Jen navštívím matčin hrob a pak se zase vypařím. Myl…“

„Ne, neříkej to,“ zarazil ho Julian s plachým úsměvem. „Když to slyším, pokaždé mi přejede mráz po zádech. Říkej mi prosím Julian.“

„Tak dobrá, Juliane.“ Daniel se uličnicky zasmál, ale bylo na něm znát, že se ho nesmělost a upřímná vstřícnost v mladém obličeji upřímně dotýká. „Páni, asi máš pocit, že ti ten barák spadl na hlavu, co? Nejspíš jsi nepočítal s tím, že se staneš hrabětem z Waringhamu, že?“

Julian přikývl. „Byla to těžká rána.“ Udivený výraz, stále na jeho tváři znatelný, v sobě měl něco komického.

„Řekl bych, že si na to zvykneš,“ soudil Daniel.

„Jo, to mi říkají všichni. Zatím to nepozoruju. Kde jsi celé ty roky byl, Danieli?“

„Ve válce, a když jsme ji prohráli, tak u posádky v Calais. Ale už tam nemůžu zůstat. Proslýchá se, že novým velitelem Calais se stane hrabě z Warwicku, a já nemám v úmyslu dejchat stejný vzduch jako ten malý náfuka.“

Julian sebou neznatelně škubl, nedal ale na sobě nic znát. „Vlastně se moc hodí, že ses vrátil domů,“ přiznal. „A přímo v pravý čas. Zítra sem přijde šerif, aby oběsil tvoji sestru Alys.“

Daniel na něho šokovaně vytřeštil oči a pak obrátil zrak k jeho matce. Ta mu vysvětlila, co se stalo.

Daniel zkrabatil čelo a výraz tváře mu potemněl. „Pověsit měli Roberta,“ zavrčel. „Ne ji.“

Lady Juliana si povzdechla. „Máš pravdu. Ale nemůžeme nic udělat.“

„Možná přece,“ namítl její syn nejistě. „Já… měl bych nápad. Ale nevím, jestli to vyjde. Každopádně bych potřeboval pomoc a je to… dost riskantní. Může nám to způsobit nepříjemnosti.“

Daniel založil ruce na hrudi a upřel na něho vážný pohled. „Zní to jako podnik podle mýho gusta.“

„Co můžeš uvést na svoji obhajobu, Alys?“ otázal se Reginald Delacour, šerif a smírčí soudce Kentu.

„Vůbec nic, mylorde,“ odpověděla děvečka. V očích měla vzdor, ale svěšená ramena prozrazovala, že se vzdala všech nadějí.

Počasí se změnilo. Od moře se přihnaly šedé mraky a hrozilo, že se každou chvíli nad Waringhamem protrhnou, nad loukami u řeky Tain se proháněl studený vítr. Přesto se vesničané dostavili v plném počtu a také z hradu tu byli skoro všichni. Strážní, kteří neměli zrovna službu, stáli s ponurými tvářemi nehybně stranou v mlčenlivém hloučku. Sedláci vytvořili půlkruh, Adam a jeho sestra Emily v přední řadě. Adam držel v náruči svého bratříčka Melvina. Bylo mu už sedm, ale neuměl mluvit a oči stále obracel v sloup. Další tři děti, které Alys zplodila s hrabětem z Waringhamu, byly taky slabomyslné, ale těm Bůh prokázal milost a po pár týdnech strávených na světě je povolal k sobě.

Sir Reginald Delacour seděl u podlouhlého rozviklaného stolu, na kterém bylo znát, že už vykonal mnoho cest po celém Kentu a sloužil jako soudcovská lavice za každého počasí. Vedle Delacoura seděl z jedné strany písař a z druhé šafář, dále po obou stranách po šesti porotcích. Byli to svobodní muži z Waringhamu a okolních vsí. Kat se svým pacholkem čekali se zkříženými pažemi pod stromy a obviněná stála před šerifem zády ke svým sousedům.

„Někdo by měl mluvit za tebe, ženská,“ zabručel Delacour. „Kde je tvůj muž?“

„Před patnácti lety se oběsil ve stodole, mylorde.“

Delacour přikývl. Podle jeho výrazu se dalo poznat, že si zbytek příběhu dal sám dohromady, protože ho neslyšel poprvé. Nebylo mu ještě čtyřicet a tohle bylo jeho první období v úřadu, ale na okamžik vypadal jako stařec. Jako by měl už po krk těch temných historek. „Nu, ať ti lord Waringham provedl cokoli, neměla jsi právo umožnit jeho nepříteli přístup do hradu.“

„Ne, mylorde.“

„Můžeš být ráda, že tě jen oběsíme.“

„Vím.“

„Jen se podívej, co jsi způsobila,“ uhodil na ni soudce, jako by mu odporovala. „Hrabě z Waringhamu, sedmnáct jeho mužů, devět panošů a dva věrní strážní jsou mrtví. Co povíš svému stvořiteli, až před něho předstoupíš?“

„Že je mi líto těch chlapců, mylorde. A Milese a Rogera, strážných u brány. A že Waringhama a těch jeho mizerů není škoda a že si se mnou ohavně zahrával.“

„Waringham?“

„Ne, myslím Boha.“

Delacour se zatvářil upjatě. „Neměla bys dál hřešit, Alys.“

Pokrčila statnými rameny a už nic neřekla.

Soudce neposlal porotce pryč, aby se poradili o svém verdiktu, jak to vlastně bývalo zvykem. Podíval se doleva a pak doprava a z obou stran obdržel vážná přikývnutí. Byl to tělnatý muž, a když se zvedl, působil těžkopádně. „Nuže tedy: porušila jsi věrnost, kterou jsi byla svému pánovi povinná, a zradila jsi ho. Neseš odpovědnost za devětadvacet lidí, kteří se museli rozloučit se životem, aniž se předtím mohli vyzpovídat ze svých hříchů. Proto budeš oběšena za krk, dokud nevydechneš naposledy. Nechť je Bůh milostiv tvé duši.“ Uchopil pero, které mu podal písař, a připojil své jméno pod písemný rozsudek. Pak kývl na otce Michaela a své biřice.

Z mlčenlivé skupiny diváků se oddělil vesnický kněz, přistoupil k Alys a přiložil jí žehnající ruku na skloněnou hlavu. Zatímco jí šerifovi muži svazovali ruce za zády a vedli k dubům, kráčel vedle ní a tiše se modlil. Když se zastavili ve stínu stromů, přidržel jí krucifix. Alys na okamžik zaváhala, pak pevně zavřela oči a kříž políbila.

Pod šafářovým dohledem připevnili už předem mezi dvěma majestátními duby tlustý trám se smyčkou a jeho konce pevně spočívaly v místě, kde se kmen rozvětvoval. Byla to improvizovaná šibenice a trám ležel zešikma, ale svoji funkci splnila. Řádně odsouzení zločinci se nevěšeli jen tak prostě na strom – to se neslušelo.

Kat s maskou na obličeji přistoupil k odsouzené a hleděl na otce Michaela. Ten nad Alys udělal znamení kříže a pokynul mu, že je hotov. Kat se otočil k Alys. „Odpouštíš mi?“

„Odpouštím ti.“

Přehodil jí smyčku kolem krku a pevně utáhl uzel. Poté se otočil k odsouzené zády, položil si na rameno volný konec provazu, uchopil ho do svých obřích tlap a zatáhl.

Adam položil sestře ruku kolem ramen a přitáhl si ji k sobě. „Ne, Emily,“ řekl tiše. „Nedívej se tam.“ Přitiskla mu obličej na hruď a plakala. Postavil Melvina na nohy a volnou rukou mu zakryl oči. Bratříček se mu vinul k nohavici a nehýbal se. Adam upřeně hleděl na matku. Jeho obličej zůstal bez výrazu, ale po zarostlých tvářích mu kanuly slzy.

Alys byla těžká, ale kat měl medvědí sílu. Jediným škubnutím se jí nohy odlepily od země. Masa diváků slyšitelně vydechla, znělo to jako zašumění větru. „Příjemnou cestu do pekla, ty prohnaná potvoro!“ popřál jí starý Piers. Ale hrůzný bublavý zvuk, který se dral z Alysina hrdla staženého provazem, všechno přehlušil. V panice instinktivně klátila nohama, až se jí tělo rozkývalo.

Otec Michael se vrátil ke svým farníkům a začal odříkávat Otčenáš. Mnozí se k němu připojili. Adam s Emily nebyli jediní, kteří doprovodili Alysin odchod slzami. Adam zbledl jako křída a předák hřebčince Jack se nenápadně postavil za něj, aby ho mohl zachytit, kdyby upadl do mdlob.

Alys už ze sebe nevydala žádný zvuk, protože jí docházel vzduch, ale její utrpení ještě zdaleka neskončilo. Obličej jí zbrunátněl a začínal fialovět. Stále více se křivil v groteskní masku. Adam na ni nepřestával zírat. Jak to může vydržet? táhlo Julianovi hlavou.

Pak náhle udělal provaz prudkou otočku. Točil se dál a nikdo nechápal, co se děje. Tiché modlitby nahradil udivený šepot. Když diváci pochopili, že provaz je prodřený a jeho napjaté prameny se rozpojily, slyšitelně zalapali po dechu. V dalším okamžiku provaz pod tíhou těla povolil a přetrhl se. Alys se žuchnutím přistála v trávě a zůstala bez hnutí ležet.

„Díky Bohu,“ zašeptal Julian. V hrdle měl podivně sucho a zvedal se mu žaludek.

„Bůh si dal zatraceně na čas,“ zamumlal Daniel vedle něho. „Doufám, že to nepřehnal.“

„Je po všem?“ zeptala se lady Juliana. Nedala se přemluvit, aby zůstala na hradě, ale když Alysiny nohy ztratily kontakt se zemí, zavřela pevně oči.

Daniel jí položil ruku na paži. „Ano. Je konec.“

Stáli spolu s Geoffreym poněkud stranou na břehu Tainy. „Mám tě odvést domů, teto?“ nabídl se mladý stájmistr starostlivě.

Zavrtěla hlavou.

„Mistře Fennyngu, co je to za nezodpovědnou nedbalost?“ zuřil šerif.

Kat si strhl hrůznou masku a odhalil vyžilý obličej s jizvami po neštovicích, vlastně ještě děsivější než sama maska, a bezradně rozhodil ruce. „Provaz byl úplně v pořádku, mylorde. Důkladně jsem ho kontroloval. Přísahám.“

Adam opustil svoje sourozence a na nejistých nohou se rozběhl k matce. Klekl si vedle ní do trávy, uvolnil uzly provazu, který se jí zařízl hluboko do krku, obrátil ji na záda a položil jí ruku na hruď.

„Ztrať se, kluku,“ houkl na něho šerif. „Nebuď ji k životu, proboha! Už byla skoro na druhé straně. Přineste nový provaz, Fennyngu. Tentokrát svůj vlastní, smím-li prosit. Nechci zažít další překvapení.“

Popravčí provinile přikývl a odběhl k vozu, na kterém sem byl dopraven i soudcovský stůl.

„Moment.“ Julian vykročil kupředu. „Se vší povinnou úctou, pane, ale to nesmíte. Za žádné provinění nesmí být člověk potrestaný víc než jedenkrát.“

Delacour se zamračil. „Kdo jste, chlapče?“

„Hrabě z Waringhamu.“

„Vskutku? Nu, umím si představit, že pokládáte skutek té děvečky za zanedbatelný hříšek, který vám skvěle umetl cestičku k dědictví, ale mohu ji dát pověsit devětadvacetkrát, když budu chtít. Za každý ztracený život jednou.“

Julian se líbezně usmál. „Kdybyste ji už neodsoudil za všech devětadvacet mrtvých najednou, pak možná. Ale takhle…“

Šerif rozladěně mávl rukou. „Nebudu se tady dohadovat s nějakým cucákem. Fennyngu, kde jste s tím provazem, krucinál?“

Daniel se postavil vedle Juliana a jako mimochodem uvolnil meč v pochvě. „Ten kluk má pravdu, Delacoure, a vy to zatraceně dobře víte.“

Šerif pohrdavě protáhl koutky úst. „Pan Daniel Raymondson, hleďme. Další takový, který za lorda Waringhama neuroní ani slzu.“

Daniel si stáhl rukavici a pohupoval jí na ukazováčku před Delacourovýma očima. „Mám? Dobře si to rozmyslete, chlape. Od té doby, co jsme se viděli naposledy, jste pořádně ztloustl.“

„Přineste mi někdo pohár vody!“ zazněl k nim Adamův hlas. „Srdce jí bije, ale nedýchá!“

Julian obrátil hlavu. „Pospěš si, Emily, pomoz bratrovi.“

Jako by se probrala ze zakletí, rozběhla se Emily ke studni a nabrala vodu. Zbylí vesničané napjatě sledovali výměnu názorů.

„Opravdu mi chcete zabránit v tom, abych se řídil královým zákonem?“ otázal se šerif výhrůžně.

„Je to právě naopak. Chystáte se králův zákon porušit,“ upozornil Julian, přestože věděl, že to není zrovna moudré. Už samo jeho mládí šerifa dráždilo, proto měl raději přenechat Danielovi, aby vedl tuto debatu. Ale nedokázal se ovládnout. „Přetržený provaz je Boží rozsudek, pane, a pouze král může nařídit, aby byl odsouzený oběšen znovu.“

„A král by samozřejmě nikdy nerozhodl jinak, než si přeje nějaký Waringham, že?“ vyprskl Delacour kysele. „Otázka ovšem zní, jak by rozhodl nový lord protektor.“

Najednou se Julianovi rozbřesklo. Už věděl, proč se k němu šerif chová tak nepřátelsky. Potřásl hlavou, ustoupil o půl kroku dozadu a předstíral, že je uražený. „Skutečnost, že jste Yorkův přívrženec a Waringhamovi vždy podporovali Lancastery, by tu neměla hrát roli, sire Reginalde.“

Emily se rozeštkala. „Dýchej! Matko, dýchej…“

Daniel přešel pod provizorní šibenici. „Kdo teď dělá bylinářku?“ zeptal se tiše Adama.

Mladík sklesle zavrtěl hlavou. „Od smrti vaší matky žádnou nemáme. Její nástupkyní měla být Judita Saddlerová, ale jednou v noci se vypařila.“

„Jako mnozí další,“ poznamenal Daniel, klekl si ke své nevlastní sestře ležící v bezvědomí na trávě, opatrně jí vsunul paži pod hlavu a jemně s ní kolébal, zatímco jí smáčel čelo a tváře studenou vodou.

„Musíte samozřejmě sám rozhodnout, zda chcete nového lorda protektora seznámit s případem odsouzené kuchtičky, sire Reginalde,“ řekla lady Juliana. „Ale dnes a tady znovu pověšená nebude.“

Delacour ji obdařil domýšlivým úsměvem. „Myslím, že čím méně se budete k této záležitosti vyjadřovat, tím lépe pro vás, madam.“

Julian cítil, jak se v něm rozlévá žluč, ale než stačil říct či udělat něco neprozřetelného, matka odpověděla: „Jelikož mi král už udělil milost, nechávají mě vaše výhrůžky zcela klidnou, pane.“

„I zde platí, že lord protektor jistě zaujme jiný postoj.“

Nevzrušeně mávla rukou. „Kvůli takové kryse, jako byl Arthur Scrope, se vévoda z Yorku s králem nerozhádá, tím si buďte jistý.“

„Vsadíte na to svou hlavu?“

„Bez zaváhání. Richard z Yorku je z mých nesčetných bratranců tím nejchladnějším kalkulátorem. Bez Scropea se obejde. Má dostatek jiných nohsledů, kteří za něj odvedou špinavou práci. Je to tak, sire Reginalde?“

Šerif zvedl bradu, na okamžik Juliana přeměřil nenávistným pohledem a pak udělal čelem zad. „Odvolejte porotce, Fennyngu. Banone, odjíždíme.“

Alys ležící ve stínu dubu začala najednou kašlat a chroptět. Adam, přemožen úlevou, klesl do mokré trávy a zakryl si oči.

Daniel dál Alys kolébal a tiše k ní promlouval. „Všechno bude zase dobré, Alys. To jsem já, tvůj bratr Daniel. Vrátil jsem se. Teď už bude všechno dobré…“

Starý Piers k nim přistoupil a hleděl na ně se zkříženými pažemi. „Já nevím, pane Danieli,“ řekl váhavě. „Není to správné.“

Daniel k němu vzhlédl. „Ale no tak, chlape, copak nemáš srdce? Moc dobře víš, jak to bylo.“

„To možná jo. Ale má na svědomí Milese a Rogera.“

„Jestli jí odpustil Bůh, pak ty bys měl taky, synu,“ připomněl mu otec Michael.

Daniel zbožně přikývl. „Amen.“

„Vypadá to, že to přežije,“ referoval Daniel, když se vrátil za šera z vesnice na hrad.

„Bohu budiž chvála,“ zamumlala lady Juliana. Bylo na ní znát, že dopolední události jí daly zabrat. Oči měla ustarané a neklidné, tváře bledé. Julian ale zároveň viděl, jak jí dělá dobře, že má v domě zase muže, který není jejím synem. Najednou dokázala znovu vstoupit do místnosti, kde přišli o život Robert z Waringhamu a Arthur Scrope.

Trochu ho mrzelo, že ten pocit bezpečí nedokázal matce poskytnout on, ale zároveň byl vděčný, že mu Daniel odňal alespoň část jeho břemene. I když jen na přechodnou dobu.

„Správně bychom měli říct: Julianovi budiž chvála,“ poznamenal Daniel a posadil se ke stolu. „Byl to skvělý plán, chlapče.“

Julian skromně potřásl hlavou. „Málem nevyšel.“

Nebylo tak snadné připravit v noci provaz. Za tmy odešli s Danielem z hradu pod záminkou, že si chtějí dát s Geoffreym pár džbánků piva, a celou dobu se báli, že strážní brány odhalí jejich záměry. Zatímco Daniel svým zvučným hlasem bavil šafáře střežícího šibenici historkami z války a napájel ho vínem, Julian se za jejich zády přikradl k šibenici a v téměř úplné tmě natrhl provaz v místě, kde se podle jeho odhadu bude dřít o trám, až na něho Alys pověsí. Nebylo to vůbec jednoduché: provaz musel zůstat dost silný, aby vydržel katovu kontrolu a posléze na něm nikdo nepoznal, že byl naříznutý, ale taky natolik oslabený, aby se roztrhl dřív, než se odsouzená udusí. Julian neměl s ničím takovým zkušenosti – mohl jen odhadovat, jak hluboko může říznout. Ty minuty, než byl provaz konečně naříznutý, mu připadaly jako roky.

Daniel ho s úsměvem pozoroval. „Tvůj tatík by nám dal pěkně co proto, kdyby byl ještě naživu.“

„Jo, to si piš,“ souhlasil Julian stísněně. „Jak se daří Alys?“

„No jo, bude ještě pár dní trvat, než se zmátoří. Ale už byla natolik při síle, aby mi vynadala. Mám ti vyřídit, ať nečekáš, že ti za to bude vděčná.“

„Ona ví, že jsme…“

„Řekl jsem jí to. Podle mě by to měla vědět.“

Na chvilku se rozhostilo ticho. Pak lady Juliana nalilo víno do jednoho z drahocenných skleněných pohárů, které na oslavu sundala z police na zdi, podala ho Danielovi a požádala: „Vyprávěj nám o sobě. Co jsi celé ty roky dělal?“

„To samé co dříve,“ pokrčil Daniel rameny. „Poflakoval jsem se, dokud se nenašel někdo, kdo si to chtěl se mnou rozdat. A když bylo po bitvě, táhl jsem dál. Takhle uteče deset roků jako nic.“

„Oženil ses?“

Pohlédl jí do očí. „Ne.“

Předstírala, že ten pohled nepochopila, a s téměř královskou hrdostí odvrátila hlavu.

„A co máš teď v plánu?“ zeptal se Julian.

„V týhle chvíli nic,“ přiznal Daniel.

„Rád bych, aby ses tu na čas zdržel.“

„Vážně? To ti nikdo neřekl, že jsem flákač a nemehlo?“

Julian se ušklíbl. „Možná právě proto. Ne, vážně, opravdu bych potřeboval, aby mi někdo pomohl. Znáš lidi ve Waringhamu líp než já. Já… nemám žádné rytíře. Vůbec nevím, kde začít, abych znovu poslepoval ty střepy, co tu Robert po sobě zanechal. A k tomu po mně Edmund Tudor chce, abych s ním odjel do Walesu. A…“

„Neměl bys ode mě moc očekávat, Juliane,“ vpadl mu Daniel varovně do řeči. „Možná vypadám jako Waringham, ale nejsem. Nejsem žádná vážená osoba. A určitě ne někdo, kdo by se mohl stát tvým správcem.“

„Takže nezůstaneš,“ vyvodil mladík zklamaně.

„Ale ano, zůstanu,“ prohlásil jeho bratranec překvapivě. „Pravda je taková, že mám na krku padesátku a mám pocit, že bych si měl pomalu najít nějaký klidný místečko. Už mám po krk toho toulavého života. A jestli mi to místečko nabídneš tady, je to víc, než jsem se odvažoval doufat a než jsem si zasloužil. Ale kromě nejspíš nevalných rad ti nemám moc co nabídnout.“

Julianovi přesto spadl kámen ze srdce. „Nu, jak už jsem řekl: vítej doma, Danieli. A zbytek se uvidí.“

Zatímco ve vsi začalo stříhání ovcí a senoseč, začínala se domácnost na hradě opět zklidňovat a Julianovi se zvolna dařilo získat přehled. Bez Roberta byl Waringham úplně jiné místo, zjistil ke svému ohromení. Sám ošklivý starý hrad ztratil něco ze své stísňující ponurosti, když z něj zmizel všudypřítomný Robertův stín.

Julian, někdy v Danielově doprovodu, jezdil do vsi, do Hetfieldu a dalších osad baronie, navštěvoval svoje vazaly a mluvil s lesníky a správci. Sedláci dělali všechno pro to, aby mu usnadnili převzetí povinností, protože si velmi vážili jeho otce a radovali se, že Robertova hrůzovláda skončila. Především si však vysloužil jejich úctu tím, jak zatočil se šerifem, aby zachránil život kuchtičce. Jako obvykle se „tajemství“ mezi lidmi rozšířilo jako lesní požár.

„Pak mi nezbývá než doufat, že se strážní ničeho nedopídí, jinak se můžu těšit na pěknou rebelii na hradě,“ bručel Julian.

Adam nevzrušeně pokrčil rameny. „S tím si nedějte hlavu, mylorde.“ Stáli spolu v psinci. Julian prodal dvě třetiny loveckých psů, protože stejně neměl dost peněz, aby králi zaplatil lovecké právo, a prodej zvířat byl vítaným přivýdělkem. Nyní se radili, jak psinec nově uspořádat pro zbylé feny a jejich potomstvo. „Žádnýho sedláka ani ve snu nenapadne, aby vás prozradil,“ pokračoval Adam „Jen bych si přál…“

„Ano?“ Julian překročil nízkou prkennou příčku do Dianina kotce a zvedl jedno ze čtyřtýdenních štěňat. Diana z něj nespouštěla oči, ale nic nenamítala.

„Přál bych si, abyste mi prozradil, proč jste to doopravdy udělal,“ řekl Adam

„Copak je to tak těžké pochopit?“ zeptal se Julian trošku rozladěně. „No, možná ano,“ odpověděl sám sobě a položil štěně do slámy vedle matky. „Kdo nezažil, jaké to je mít bratrance, jako byl Robert, neví, co je hanba.“

Adam si odfrkl. „Kdo je zplozený v krvesmilným vztahu, ví moc dobře, co je hanba, mylorde. Ale vy nenesete žádnou odpovědnost za činy svýho bratrance.“

„Stejně jako ty za okolnosti tvého zplození.“ Julian se napřímil a otočil se k němu. „Adame, musím si s tebou o něčem promluvit.“

„O čem?“ otázal se Adam zaraženě.

Julian znovu překročil dělicí stěnu, odebral Adamovi vidle a opřel je o zeď. „Jestli chceš odejít pryč, můžeš jít. To samozřejmě platí i pro tvoji sestru, bratra a matku. Pochopil bych, kdybyste chtěli začít někde jinde, kde o vás… nikdo nic neví.“

Adam založil ruce na hrudi a pozorně poslouchal. „Ale?“

„Víš, že ve Waringhamu leží polovina půdy ladem, protože sedláci utekli před Robertem?“

„Jasně. A byli by hloupí, kdyby to neudělali. Pokud se jim útěk podařil, mohli jinde obdělávat půdu jako svobodní pachtýři.“

„Přesně tak. A aby mi neutekl ten zbytek sedláků, stanou se ti ve Waringhamu, Hetfieldu a dalších osadách taky svobodnými pachtýři. Každý sedlák dostane tolik půdy, kolik zvládne obhospodařovat. Ale ani to nebude stačit, abychom obdělali všechnu půdu. Musím do Waringhamu přivést nové pachtýře. Nalákat je na výhodné pachtovné nebo čert ví na co. Takže se dostávám k otázce: Chceš se stát taky jedním z těch nových svobodných pachtýřů?“

Adam na něho chvíli hleděl s otevřenou pusou. Pak se tiše zasmál. „Chcete z Waringhamu vytvořit ráj na zemi? Alespoň tak mi to připadá.“

„Ach, přestaň, prosím tě,“ odpověděl Julian. „Vždyť je to tak už skoro v celé Anglii. Od velké morové epidemie je tu nedostatek rolníků, aby obdělávali půdu, takže se najednou stali vzácným zbožím. To už pochopili téměř všichni majitelé panství. Všichni kromě Roberta. Takže co? Ano, nebo ne?“

Adam přikývl. „Och ano, mylorde.“

Julian natáhl ruku. „Příští soudní den uvážíme se starostou a šafářem, jak pozemky nově rozdělit. Takže se zatím můžeš projít po polích a vybrat si svoji půdu.“

Adam vyjeveně zamrkal. „Bože, to se mi snad jenom zdá…“

„Ne, ne.“ Julian ho uhodil do ramene. „Vidíš?“

Zasmáli se, ale pak si uvědomili, že už nejsou kluci a kdo je tu pán, a rozpačitě odvrátili pohledy.

Adam si odkašlal. „Páni, mylorde. Co můžu říct? Moc děkuju.“

Julian přikývl. „I já ti mám být za co vděčný, je to výhodné pro nás oba. Čím rychleji najdu nové pachtýře, tím dříve se naše hospodářství postaví na nohy.“ Robert pozemky ručil za svoje dluhy, a Julian se musel alespoň pokusit je splatit, aby nepřišel o půdu. Aby ho pak nestrašili duchové jeho předků. Ale tohle nehodlal Adamovi vysvětlovat.

„Ale povězte mi, mylorde, co bude s vaším statkem? Kdo bude obdělávat vaši půdu, když na ní už nebudou muset robotovat sedláci?“

„Nikdo,“ odpověděl Julian. „Můj statek zrušíme stejně jako robotu. Nechám si ovce – byl bych hlupák, kdybych to neudělal, protože od konce války zase stoupají ceny vlny. Stáda ovcí, můj podíl hřebčince a dostatek pastvin. To je všechno. Zbytek pronajmu.“

Adam udiveně potřásl hlavou. „Propána, tolik novostí naráz.“ Najednou pocítil strach.

Julian se smutně usmál. „Chceš se zeptat, co by na to říkal můj táta, že?“

„No jo, já…,“ koktal Adam a přikývl. „Asi mi nepřísluší do toho mluvit a vůbec se mě to netýká, ale tyhle novoty mi připadají dost smělý.“ Adam měl zdravou nedůvěru ke všemu novému – přinejmenším v tomto směru byl už pravým sedlákem.

„Nic smělého na nich není,“ namítl Julian. „Všude v Anglii to šlechtici dělají stejně. Vévoda z Warwicku například. A funguje to, sám jsem to viděl.“ Rozhodil paže. „Časy se změnily, dokonce i tady v Kentu, i když ví Bůh, že tu z těch změn ještě není moc znát.“

„Myslím, že brzo přijdou i sem.“ Z tónu Adamova hlasu nebylo poznat, jestli ho to těší.

„Tak teď bych ještě potřeboval správce, který by moje ctižádostivé reformy uvedl v život, zatímco budu pryč.“

„Vy chcete už zase odjet?“ zeptal se Adam zklamaně.

Julian si nebyl jistý, jestli opravdu chce. Stalo se, co by nikdy nepokládal za možné: přišel na to, že má ve Waringhamu svoje kořeny. Úkol přivést zadluženou baronii opět k rozkvětu mu dával křídla a rád by se mu věnoval ze všech svých sil. „Nejde o to, jestli chci, nebo ne,“ vysvětlil čeledínovi. „Ale za pár týdnů se můj poručník žení s mojí sestřenicí, takže mi nic jiného nezbývá.“

Windsor, srpen 1455

„Henri, mon très cher mari,“ řekla královna. „Dovolte mi poslat pro vaše komorníky. Pomohou vám obléct si jiné šaty.“ Mluvila laskavě, jako s milovaným, ale neposlušným dítětem.

Král mrzutě mávl rukou. „To není nutné, Markéto.“

„Není ale správné, aby král předstoupil před svůj dvůr tak málo slavnostně oblečený,“ vysvětlovala chlácholivě.

Málo slavnostně je ještě velmi mírný výraz, pomyslela si Blanka. Seděla s Megan nad partií šachu, ale samozřejmě hru přerušily, když do královniny komnaty vstoupil král. Ve svém pomačkaném surkotu z prosté hnědé vlny, který na hrudi zdobily místo perel a zlatých výšivek zbytky snídaně, vypadal tak nekrálovsky, že jí připadalo téměř ponižující ohýbat před ním kolena.

Král se mírně usmál a natáhl k mladým dámám obě ruce. „Vstaňte, mesdames. Nuže Megan? Začínáš už být nervózní? Do svatby ti zbývají pouhé tři dny.“

Blanku překvapilo, že se mu to datum tak vtisklo do paměti, když většinou neví, zda jsou zítra Velikonoce, nebo Vánoce.

„Sotva v noci zamhouřím oči, Veličenstvo,“ doznala Megan. „Modlím se o přímluvu svatého Milukáše a svaté Matky Boží, jejíž nanebevstoupení dnes slavíme, aby šlo všechno dobře a já nezakopla o lem šatů nebo se nezakoktala při pronášení manželského slibu.“

Roztržitě přikývl, zdálo se, že ji vůbec neposlouchá. Jeho pohled směřoval k Blance. Na okamžik spočinul na jejím dekoltu a pak uhnul stranou. „Měla byste se stydět, dítě, ba věru.“

Blanka cítila, jak jí krev stoupá k lícím. Mimoděk sklopila zrak ke svému šatu, ale nenašla nic, co by opravňovalo jeho výtku. Měla na sobě mechově zelené šaty ušité podle nejnovější módy. Byly to její nejlepší a měla je obzvlášť ráda, protože to byl poslední dárek, který od otce dostala. Barva zvýrazňovala lesk jejích skoro černých vlasů a tmavých očí. Hranatý výstřih velkoryse skýtal pohled na její bílou labutí šíji a ramena, avšak její ňadra, jak s úlevou shledala, byla téměř celá způsobně zakryta.

„Veličenstvo… nechápu, co máte na mysli.“

„Vskutku? Myslíte, že je to přiměřený oděv pro dnešní den?“

Blanka se málem kousla do jazyka, aby odolala nutkání odpovědět, že tutéž otázku by mohla plným právem položit ona králi.

Z choulostivé situace ji osvobodila Markéta. Přešla od okna ke králi a položila mu konejšivě ruku na rameno. „Je od vás nesmírně laskavé, že se snažíte se starostlivou přísností nahradit lady Blance otce, jenž byl tak krutě vytržen z našeho středu. Ale je ještě mladá, Veličenstvo, a nosí šat, jaký dnes nosí všechny mladé dámy.“

„Je to hanba,“ trval král kňouravě na svém.

Blanka otočila za jeho zády oči ke stropu a vysloužila si od Megan vyčítavý pohled.

„Lady Blanka si na cestu do kostela určitě přehodí kolem ramen šátek, jestli je to vaše přání,“ pokračovala královna. „Mám jeden, který se k jejím krásným šatům skvěle hodí. Ráda jí ho půjčím.“

Jindřich přikývl. „Buďte tak laskava.“

„Na oplátku mi ale jistě také prokážete laskavost ohledně vašeho svátečního ustrojení.“

„Madame?“

Nikoli poprvé od svého příchodu ke dvoru si Blanka kladla otázku, zda král skutečně nerozumí, co mu Markéta říká, či zda svoji natvrdlost jen předstírá. Nikdy na ni nenašla uspokojivou odpověď. Některé dny byl král tak zmatený, že si jen s námahou vybavoval jména svých nejbližších důvěrníků. Jiné dny se vůbec neukazoval mezi lidmi a ti se mohli o jeho duševním stavu jen dohadovat. Ale byly také dny, kdy Blanka pojala podezření, že je Jindřich vodí všechny za nos.

„Vaši komorníci, Veličenstvo,“ připomněla Markéta opatrně.

Jindřich potřásl hlavou. „Je možné, že král se právě stal obětí vydírání?“

Markéta se na něj vřele usmála. „To pokládám za vyloučené, mon roi.“

Král se náhle uličnicky pousmál a pak se začal tiše smát. Uchopil levou ruku své manželky a přiložil si ji ke rtům. „Nuže pak ať se stane, jak si přeješ, Marguerite.“

Odměnila ho zářivým úsměvem, který někdy i samotnému hraběti z Warwicku výrazně znesnadňoval, aby si ji ošklivil tak vášnivě, jak mu připadalo přiměřené. „A z jakého důvodu jste nás poctil svou návštěvou, Veličenstvo?“ otázala se.

Jeho pohled odplul někam do dálky. Už to neví, poznala Blanka. Ale pak se přece jen upamatoval. „Chtěl jsem si s vámi o něčem promluvit, madame.“ Pohlédl na Blanku a Megan. „Omluvíte nás na chvilku?“

Když vyšly ven, Blanka si slyšitelně oddechla. Byl horký, dusný srpnový den, ale jí připadalo, že může najednou volně dýchat.

„Neříkej to,“ požádala ji Megan spěšně.

„Co nemám říkat?“

Mladičká dívka nadzvedla křehká ramena. „Nevím. Něco nenávistného. Tvé poznámky jsou každý den ostřejší, pokud sis nevšimla. On to přitom myslí dobře.“

Blanka se do ní zavěsila a potlačila povzdech. „Ano, vím. A taky vím, že mu tajně dáváš za pravdu a myslíš si, že mi chybí pokora a zbožnost. Avšak ani mé chování, ani můj oděv se nedají nazvat neslušnými – nebo přinejmenším ne od chvíle, kdy jsem sem přišla – a obviňovat mě z něčeho takového je do nebe volající nespravedlnost.“ S námahou potlačila úsměšek. „Mohla bych se taky rozhodnout, že mi to nestojí za tu námahu. A potom by měl Jindřich teprve důvod si na mě stěžovat. Teď ještě ne.“

Zdálo se, že Megan se jako obvykle nemůže rozhodnout, zda má Blančin nedostatek úcty obdivovat, či odsuzovat. „Nedávám mu tajně za pravdu,“ namítla, zatímco dívky zavěšeny do sebe přecházely přes nádvoří. „Ale nejsem tak… neohrožená jako ty. Nikdy bych se neodvážila upoutat na sebe králův káravý pohled. Dělala jsem vždy jen to, co mi uložili a co se ode mne očekávalo, protože je to nejbezpečnější. Ale už jsem si často přála, abych dokázala být taková jako ty.“

Blanka na ni překvapeně pohlédla. Pak potřásla hlavou. „Nejsem neohrožená, Megan. Naopak, od té doby, co mi zabili otce, mám pořád pocit, že stojím na okraji propasti a zezadu se ke mně plíží maskovaný nepřítel a chce mě svrhnout dolů. Je to přesně tak, jak mi řekl Owen Tudor: Nic už není jisté. Ty jsi svého otce nikdy nepoznala. Téměř celý život jsi prožila na okraji propasti. Není divu, že se toho okraje pevně držíš a občas se ohlédneš přes rameno.“

„Ne, to se nedá srovnávat,“ odporovala Megan. „Vždycky mě dobře chránili.“

Ale přesto jsi jim vydaná na milost, pomyslela si Blanka. Jako hrací míč. „Možná ti to tak připadá, protože máš pevnou víru v Boha. Mimochodem, to zas občas závidím já tobě.“

Mladší dívka s úsměvem mávla rukou. „Jak jsme pošetilé, že si přejeme být jako ta druhá. Je to marnivé a nevděčné.“

„Asi máš pravdu.“

Došly až skoro doprostřed dolního nádvoří a tam je umlčelo obvyklé shromáždění krásně oblečených pánů a dam, postávajících ve skupinkách a klábosících o všem možném. K bráně přicválala skupina jezdců vracejících se z lovu, v čele s vybraně oděným opatem od sv. Tomáše, kterého následovali sokolníci se svými nejnádhernějšími ptáky. Ti všichni se dostavili do Windsoru, aby oslavili významný církevní svátek, ale jen málo z nich spěchalo do Svatojiřské kaple. V bráně nastala tlačenice, protože proti lovecké skupině přijížděl londýnský biskup se svou početnou družinou.

„Můj ty bože, to jsou ale zmatky,“ zamumlala Blanka.

„Kampak vlastně jdeme?“ zeptala se jí mladší sestřenice podezřívavě, když si uvědomila, že ani Blanku to zjevně netáhne na bohoslužbu.

Blanka se rozpačitě zarazila. „No, já jen…“

Megan zůstala stát. „Ne. Nepůjdeme zase do koňské stáje. Jdi si sama.“

„Ale no tak, jen na chviličku. Přísahám, že nemám v úmyslu pomáhat při kydání hnoje.“ Ukázala na své krásné mechově zelené šaty. „Na to nejsem zrovna nejvhodněji oblečená.“

„Propána!“ zvolala najednou Megan. „Došly jsme až sem a ty nemáš královnin šátek. Musíme se pro něj honem vrátit. Když si pospíšíme, stihneme ještě přesně začátek mše.“ Už už se obracela a táhla Blanku za sebou.

Její přítelkyně se ale nehýbala a upřeně hleděla k bráně. „Počkej ještě okamžik.“

„Nemáme čas. Musíš…“

Blančin obličej se náhle rozzářil. „Tamhle přijíždí můj bratr.“

Megan prohledávala očima chumel v bráně a už taky spatřila vyjíždět ze stínu brány světlovlasého mladého rytíře na drahocenném waringhamském oři. „Jak jsi to věděla?“ otázala se udiveně.

„Ach, ani nevím. Vždycky to tak bylo. Prostě vycítím, když je můj bratr nablízku. Otec Michael ve Waringhamu tvrdí, že se to stává mnoha dvojčatům.“

Díky témuž tajemnému pocitu objevil i Julian bez námahy svoji sestru uprostřed zástupu lidí na nádvoří. Usmál se a rukou zvednutou k pozdravu nenápadně ukázal k velké konírně východně od brány.

Blanka se otočila k přítelkyni. „Běž do kaple už přede mnou. Já tam pak za tebou s Julianem přijdu.“

„To ti tak věřím,“ ušklíbla se Megan posměšně. „Půjč si alespoň jeho podsedlovou dečku, abys jí zakryla svůj necudný výstřih.“

Ale Blanka už ji neposlouchala. Podkasala si sukni a rozběhla se ke konírně tak rychle, až před ní dámy a pánové pohoršeně uskakovali. Samou radostí ze shledání bratra téměř strhla ze sedla.

Julian ji se smíchem sevřel do náruče. „Vítej, ty moje divoško!“

„Asi mi chybí tvůj uklidňující vliv.“ Postavila se na špičky, ale přece jen se Julian musel trochu sklonit, aby ho sestra mohla políbit na tváře. „Škrábeš,“ vytkla mu.

„Není divu. Naposledy jsem se holil včera ráno, než jsem vyjel z domu.“

Blanka vzala Daidala za otěže a odváděla ho do prostorné, světlé konírny. „Kde jsi přenocoval?“ zeptala se přes rameno.

Julian ji následoval. „V Londýně. Patří mi teď taky dům ve Farringdonu, chtěl jsem si ho prohlídnout.“

„A jaký je?“

„Velký. Ale dosti zchátralý. Robert ho občas používal, ale ne moc často. Musím si promyslet, co s ním podniknu. Ale povídej mi o sobě. Cos tady celé týdny prováděla?“

Nabyla dojmu, že se mu o tom starém domě nechce dál mluvit. Jako by tam objevil něco, co ho vylekalo. Ale nenaléhala na něho. Jen nerada předala Daidala do péče pacholka. Nejraději by toho nádherného hřebce odsedlala sama, ale dokonce i ona chápala, že by to bylo podivné, zvláště v takový den.

Vzala bratra za ruku a táhla ho k žebříku vedoucímu nahoru na seník. „Tam nahoře nás nebude nikdo rušit.“

„Blanko, vyjel jsem schválně už včera, abych dorazil včas na slavnostní mši. Ale mám pocit, že na ni nepůjdeme, co?“

Zatvářila se nerozhodně. „No, jedině kdybys na tom trval.“

„Netrvám,“ přiznal otevřeně. „Chtěl jsem ukázat svoji dobrou vůli a udělat na krále lepší dojem než při našem posledním setkání.“

„Ušetři si námahu,“ odpověděla a stoupla na první příčku žebříku. „V tom davu si nevšimne, kdo se dostavil, a večer to pak stejně všechno zapomene.“

Koutkem oka zahlédla, jak se mladý stájník ušklíbl, a náhle se za své neuctivá slova zastyděla. „Pořádně ho vysuš,“ houkla na chlapce. „A až bude suchý, vyhřebelcuj ho, jasné, Hugh?“

„Jistě, lady Blanko,“ odpověděl pihovatý kluk nevzrušeně.

Blanka se odvrátila. Moc dobře věděla, že pacholci v královských stájích nad ní tajně kroutí hlavou. Obdivovali sice, jak rozumí koním, ale jinak jim tahle koňmi posedlá dáma připadala podivná.

Když vylezli nahoru, usedla na balík slámy. „Vcelku rychle jsem tu získala pověst podivínky,“ svěřila bratrovi. „No, klidně to řekni.“

„Co mám říct?“ zeptal se s úsměvem a přisedl si k ní.

„Že není divu. Já prostě jsem podivínka.“

„To možná trošku.“

Blanka ho rýpla do žeber. „Nesměj se mi. Víš, někdy mě tu jímá úzkost. Věděl jsi, že mého poručnictví se ujal osobně sám král?“

„Edmund mi to psal.“

„Bojím se, že mě chce provdat za nějakého nudného panáka, abych se dostala do bezpečných rukou, tedy bezpečných podle jeho názoru.“

Julian nakrčil čelo. „Zmínil už nějaké jméno?“

Přikývla, aniž pohlédla bratrovi do očí. „Sir Thomas Devereux.“

„Devereux?“ odfrkl si Julian.

„Ty ho znáš?“

Zavrtěl hlavou. „Jen to jméno. Sestra hraběte z Waringhamu se má provdat za nějakého bezvýznamného rytíře z pohraničí? Obávám se, že králův rozum je na tom hůř, než si všichni myslí…“

Blanka zvedla koutky úst ve svém typickém skřítkovském úsměvu, ale ve skutečnosti ji ta záležitost znepokojovala. „Rod Devereuxů sice není nejvznešenější, zato je ale zazobaný. Což znamená, že jim záleží víc na spojení s vyšší šlechtou než na penězích. Pořád je tu ten malý problém s mým věnem.“

„Je čas, abys zmizela ode dvora,“ mínil Julian. „Když tě Jindřich nebude mít pořád na očích, na tvoje vdavky prostě zapomene.“

„Jo, to by se snad stalo, kdyby mu to královna pořád nepřipomínala. Cítí se být za mne… zodpovědná. Protože je král můj poručník a přísně vzato i náš bratranec.“

„Rozumíš si s královnou dobře?“ otázal se Julian zvědavě.

„Hm…“ Blanka se na chvilku zamyslela. „Chová se ke mně i k Megan velmi hezky. Zažily jsme s ní mnohé bezstarostné dny, hlavně když se králi daří dobře a vévoda z Yorku neposílá posly se zprávami, které ho přivádějí k vzteku. Ale někdy je plná… zášti a hněvu. Když se král ponoří do některého ze svých podivných stavů, dívá se na něho, jako by mu nejraději podřízla hrdlo.“

Vylíčila bratrovi, co během uplynulého čtvrt roku u dvora pozorovala. Král Jindřich se zmítá v rukou svých magnátů a rádců bezmocně jako list v prudkém proudu řeky, vydaný jim zcela napospas. „Většině z těch, co ho obklopují, jde jen o to, aby zneužili jeho velkorysosti. Jen se podívej, co se tu děje dnes. Shromažďují se tu o všech možných svátcích, jen aby mrhali jeho prostředky. A on si myslí, že přijíždějí ze zbožných důvodů jako jeho věrní poddaní. Přitom je skoro na mizině. Má čtyři sta tisíc liber dluhů, Juliane,“ zašeptala vyděšeně.

„Kristepane,“ vydechl Julian ohromeně.

„To je hodně, viď?“

„Hodně? Je to katastrofa.“

„Psst, ne tak nahlas. Tady mají stěny uši a stájníci jsou buď Yorkovi špioni, nebo pracují pro lorda kancléře.“

„Roční příjmy koruny nebyly nikdy tak nízké jako v posledních dvou letech po konci války,“ vysvětlil jí Julian tiše. „Nanejvýš dvacet tisíc liber za rok.“

Blanka na něho vykulila oči. „Odkud to víš?“

„Od Edmunda samozřejmě. Finanční situace koruny ho silně znepokojuje. Královi věřitelé se starají o to, aby byl na nich král zcela závislý, a ty hubené roční příjmy nestačí ani na zaplacení úroků, protože z něčeho musí Jindřich a jeho dvůr a správa přece žít, že? Bože a já si myslel, jak velké finanční problémy mám já ve Waringhamu…“

Blanka zpozorněla. „Finanční problémy?“

„S tím si nedělej hlavu,“ řekl trochu příliš rychle. „To už se nějak urovná.“

Ostře na něho pohlédla. „Změnil ses,“ poznamenala kriticky.

Pokrčil rameny. „Můj život se změnil.“

„To proto se ke mně chováš tak odtažitě? A povýšeně?“

„Blanko…,“ namítl uraženě a zároveň rozhořčeně.

„Máš ve Waringhamu starosti?“ vpadla mu do řeči. „Tak se mi laskavě svěř. Je to můj domov stejně jako tvůj. Víc než tvůj, protože já Waringham miluji. Je zatracená smůla, že jsem ho nemohla zdědit já, přestože jsem se narodila dřív než ty, prostě proto, že jsem žena. Ale neopovaž se mi o mém domově něco zatajovat.“

Na jeho tváři se poznenáhlu rozlil úsměv. „Už mi ty tvoje promluvy do duše chyběly.“

Vzala ho za ruku na znamení smíru. „To mě utěšuje.“

„Kleješ i před králem?“ chtěl vědět.

Pohrdavě si odfrkla. „Ten ubožák by snad omdlel. Hodně dá na to, aby se dámy chovaly slušně.“ Vyprávěla mu o výtce, kterou si vysloužila kvůli svým šatům.

V Julianově společnosti jí najednou připadalo lehké smát se Jindřichově staromládenecké prudérnosti. Brzy se jejich pro ně tak nezvyklá odtažitost rozplynula a vesele štěbetali o matce, o Waringhamu, o Megan a dvoru a o svých plánech na podzim.

„Nesmysl,“ máchla rukou. „Geoffrey vidí vždycky všechno černě. Nenech se jím ovlivnit.“

„Něco se stalo,“ usoudil Julian.

„Máte mé slovo.“