Přeložil Jaroslav Bojanovský

ROSTSKOGEN

Copyright © Anders de la Motte 2024

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Jaroslav Bojanovský, 2025

ISBN 978-80-284-0909-8

Podzim 1973

Dva dělníci zaparkovali traktor mezi pár kmenů stromů. Motor nechali běžet, aby si v hluboké tmě pomohli světlomety.

Muži si něco mumlali pod vousy. Jejich lopaty se potýkaly s nepoddajnou rašelinou, nadávali na déšť a na vítr, ze všeho nejvíc ale proklínali Sigurda Offerlunda, který je sem vyhnal. Touhle dobou už přitom měli dávno sedět u večeře ve vyhřáté ubikaci na statku.

Ani jeden z nich se však neodvážil si nahlas stěžovat, dokonce nereptali ani mezi sebou.

Sigurd Offerlund je tvrdý muž, násilník, a naštvat ho může i slovo, které člověku bezděky vyklouzne z úst.

A vyhazov byl to poslední, o co by tady v té divočině stáli.

Jak začíná jedna prastará říkanka: Půjdeš-li tam, měj se na pozoru!

Na statku kolovaly historky. Šeptalo se o lidech, kteří se pustili se Sigurdem do křížku a poté beze stopy zmizeli.

Oba muži proto plnili jeho příkazy bez reptání. Dřeli se lopatami a železy v jámě s rašelinou, přestože těžební sezóna už vlastně skončila.

V tomto ročním období obvykle pracují v obrovské stodole, v níž je sice tma a vlhko, ale alespoň je trochu chrání před nevlídným počasím. V průběhu dne se jim opět porouchala stará drtička rašeliny, poslední dobou se to stávalo stále častěji, jako by stroj chtěl říct, že doby, kdy se těžila rašelina, patří minulosti.

Sigurd ale není z těch, které taková znamení oslovují. Rozčílil se doběla a oba dělníky obvinil, že drtičku záměrně poškozují, aby se mohli flákat. Vypohlavkoval je na mráz, do jámy s rašelinou. Ne proto, že by musel, ale protože mohl.

Sigurdu Offerlundovi totiž nikdo vzdorovat nebude.

Rýč jednoho z mužů na něco tvrdě narazil. Protože kameny se v mokřadech vyskytují jen velmi vzácně, vytáhl z kapsy nepromokavého kabátu baterku, aby se na tu věc podíval zblízka.

Na dně jámy cosi zahlédl, bylo to částečně zakryté kusem rašeliny a mělo to oblý tvar, který do mokřadu nepatří. Muži rašelinu společně nadzvedli, teprve pak tam znovu posvítili baterkou.

Její světlo odhalilo obrysy obličeje.

Muži úlekem ucukli, lopaty odhodili a rychle z jámy vylezli. V dešti stékajícím po jejich bledých tvářích se na sebe znepokojeně podívali.

Bylo jim jasné, že lesu něco vyrvali.

Ale nejde o jedno ze Sigurdových temných tajemství. Tohle je něco jiného, něco prastarého, co měli nechat v klidu odpočívat. Přestože jeden z mužů nebyl věřící, pokřižoval se.

„Nezasypem to zase?“ zeptal se. „Půjdem radši dělat tamhle.“

Ukázal do tmy.

Druhý muž přikývl a chystal se natáhnout po rýči, když vtom zaburácel do šumu větru něčí hlas.

„Co se tady flákáte, mizerové?!“

Byl to Sigurd Offerlund a jeho synové Ragnar a Arvid v dlouhých nepromokavých pláštích a s baterkami v rukou.

Tvářili se tvrdě a nepřátelsky, oči měli plné výčitek.

Jeden z dělníků ukázal do jámy.

„Na něco jsme narazili. Myslíme si, že je to mrtvola a že je tu už dlouho.“

„Zatraceně dlouho,“ dodal druhý.

„Do prdele, uhněte!“ Starší syn Ragnar seskočil dolů. Přestože teprve nedávno dosáhl plnoletosti, byl skoro stejně vysoký jako otec. Kromě toho podědil Sigurdovu vychytralost.

Jeho holínky mlaskaly v rašelině, na nález si svítil baterkou, v jejímž světle tvořil déšť dlouhé čárky.

„Je to žena,“ řekl. „Ještě má kůži i vlasy. Z jejího oblečení moc nevidím, ale vypadá to, že je starý.“

Mladší syn Arvid se ušklíbl. Většinou mluvil méně než jeho bratr a nebyl tak chytrý. Ale přestože byl ještě chlapec, něčím působil nepříjemně.

„Může to bejt strašně starý tělo, co se zakonzervovalo v rašelině,“ řekl. „Ve škole nám ukazovali diáky s takovejma lidma z Dánska. Zachovají se jim vlasy, kůže, všecko.“

„Jo, o tom jsem taky slyšel,“ pronesl otec zamyšleně. „Může to mít nějakou cenu?“

Arvid pokrčil rameny.

„Co vím, Dánové je vystavujou v muzeích. Lidi za prohlídku platěj vstupný…“

„Říkáš vstupný?“

Sigurd párkrát mlaskl, jako by přemýšlel.

„Vy dva,“ zavelel mužům. „Vykopejte ji! Ale opatrně, jasný? Žádný rejče. Chcem ji mít co nejmíň poškozenou.“

Muži se postavili do jámy a poklekli vedle hlavy. Skutečně patřila ženě. Ačkoli rašelina proměnila pokožku na obličeji v černou kožovitou hmotu, rysy zůstaly zřetelné. Oči měla zavřené, skoro jako by spala.

„Tak na co sakra čekáte?“ vykřikl Sigurd od okraje jámy. „Vyhrabejte všecko, co z ní zbylo!“

Oba dělníci začali opatrně hrabat holýma rukama. Odstraňovali drn za drnem, aby tělo odhalili.

Žena měla drobnou postavu a šedé šaty s kovovou sponou, představující nějaký symbol. Pozornost mužů ale přitahovalo něco jiného.

„Vidíš?“ Jeden dělník ukázal na ženin krk, na němž se od ucha k uchu táhla nápadná jizva. „Myslíš, že to má od rýče?“

Druhý muž zavrtěl hlavou.

„Ne, tak hluboko jsem nezajel. Někdo jí podříznul krk. Koukni na tohle!“

Žena měla na prsou zčernalé zkřížené ruce. Na jedné jí chyběl prst. A mezi rukama cosi vyčnívalo, konec něčeho, co byl podle všeho dřevěný kůl zaražený do ženina hrudníku.

Muži se na sebe znepokojeně podívali.

„Na co čekáte, vy neschopný líný kůže?“ sykl Sigurd. „Vyndejte ji!“

Jeden z mužů sebral odvahu a ke svému zaměstnavateli se otočil.

„Oni ji sem natlačili kůlem, aby je nemohla po smrti chodit strašit,“ pronesl tichým hlasem. „Asi bude lepší ji nechat bejt.“

„Cože?“ zeptal se Sigurd. „Dostanem za ni prachy.“

„Ano, ale…“ Muži se na sebe podívali. „Lesní přízraky by se neměly budit. Může to být nebezpečný…“

Sigurd si odfrkl tak hlasitě, že to bylo slyšet i přes vítr a déšť.

„Zatracený poserové! Uhněte!“

Vstoupil do jámy, muže odstrčil, dřepnul si vedle ženina těla a sáhl na kůl.

„Kluci, pojďte mi pomoct!“ oslovil své syny. „Já za ten kůl zatáhnu a vy ji chytnete za ramena. Ale dávejte bacha, aby se nerozpadla, slyšíte?“

Sigurd kůl uchopil oběma rukama.

„Tak jdem na to. Raz, dva… tři!“

Vší silou za kůl zatáhl a jeho synové se současně mrtvolu pokusili zvednout. Něco slabě zaskřípalo, ovšem kůl se skoro nepohnul.

„Zkusíme to znova,“ zavelel Sigurd nakvašeně. „Raz, dva… tři…“

Kůl stále vzdoroval.

Sigurd si z čela setřel dešťovou vodu a pot. Tvář mu zrudla a natekla.

Déšť náhle ještě zesílil, vítr ho proměnil ve stěnu bičující vody. Jako by se sama příroda snažila zabránit tomu, co se tady dělo. Dělníci se na sebe znovu podívali a jeden z nich si třikrát tiše odplivl za rameno. Tohle ho naučila babička, pro případ, že by od sebe potřeboval odvrátit hrozící neštěstí.

„Tak dělejte, kluci! Nemáme na to celou noc!“

Sigurd Offerlund to zkusil potřetí. Statný muž se nad tělem zapřel oběma nohama a za kůl zatáhl vší silou. Jeho synové se znovu ženin trup pokusili zvednout.

„Tak teď už se nám ji…“

Kůl zničehonic povolil. Sigurd se skácel dozadu. Po dopadu se kolem něj v jámě rozstříkla dešťová voda a bláto.

Oba dělníci udělali pár kroků vpřed, aby na ženu lépe viděli. Ragnar a Arvid ji drželi mezi sebou. Trochu ji od pasu nahoru nadzvedli a pootočili, takže to vypadalo, že ji chovají v náručí.

Několik vteřin bylo ticho. Všichni na mrtvou upírali oči. Její kožovitá tvář byla klidná, téměř krásná.

Ale byl v ní vidět i jiný výraz. Jak déšť smýval špínu a bláto, byl čím dál zřetelnější.

„A sakra!“ zamumlal jeden z dělníků.

Vtom mu padl zrak na Sigurda Offerlunda. Hřmotný muž stále ležel na zádech v jámě. Měl modrý obličej, ústa otevřená, oči vyhaslé a prázdné.

Sigurd si tiskl ruce k hrudi, jako by se instinktivně snažil zabránit drtivé bolesti v ní. A stále v nich svíral kůl.

„Tati!“ zařval Ragnar a na Sigurda se vrhl. Arvid zůstal sedět s mrtvou v náručí a pokoušel se pochopit, co se děje.

Ale oba dělníci už věděli své. Nejprve upřeli zrak na svého mrtvého zaměstnavatele, pak jeden na druhého a nakonec na kožovitou tvář, nyní lesklou od deště.

Oba se téměř současně pokřižovali.

Kdykoli pak, o mnoho let později, tento příběh o nálezu v rašelině vyprávěli, dušovali se, že se tenkrát Šedá dívka usmívala.

Šedá dívka

Rezavý les je prastarý. V mládí býval plný krásných listnáčů a lesklých jezírek. Jasné místo plné života. Později ale ze severu připutovaly jehličnany a s nimi i stíny a temnota. Rašeliník pod nimi stále více houstl. Vrstvu za vrstvou vytvářel hutné vlhké tkáně, které dusily jezírka, a kdysi světlé lesy se postupně měnily v ponurá vrchoviště.

Všechno tu pomalu mizí v zemi.

Stromy, zvířata i lidé – ti všichni nakonec zmizí v měkké půdě a už je nikdy nikdo nespatří.

Takhle se to aspoň říká.

Jenže Rezavý les nikdy nezapomíná. Ukrývá svá tajemství do vláken, balzamuje je v půdních kyselinách a čeká na svůj čas. Na noc, v níž se ozve kalousův nářek a vítr zavane od severu. Tehdy les odhalí své vlhké nitro.

Právě za jedné takové noci, před dlouhou dobou, byla nalezena. Z rašeliny ji neurvale vyhrabali muži s mozolnatýma rukama a zachmuřenými tvářemi.

A stejně jako předtím ji provázela smrt.

Krev se totiž musí odčinit krví.

Les to tak vždycky chtěl.

Platí to i dnes.

Je to Šedá dívka.

Bdí tisíc let.

Čeká.

Tady.

V Rezavém lese.

Neděle

Lova

„Tiše!“ Filip zvedne ruku. „Lovo, slyšíš to?“

Dottie tiše zakňučí, zastříhá ušima a znepokojeně se rozhlédne kolem sebe. Lova fenčinu reakci chápe. Zvuk, který se nese lesem, připomíná něco mezi nářkem a chraptivým dechem.

„Co je to?“ zeptá se Lova nervózně.

„Kalous!“ odpoví Filip. „Zkus to nahrát.“

Lova na svém mobilu zapne záznam. Zatímco všichni tři chvíli mlčky stojí, kdesi v polotmě zní soví houkání a ukazatel intenzity zvuku na displeji se pohybuje v jeho rytmu.

Dottie znovu tiše zakňučí a zvedne oči k Lově.

Je začátek června, a přestože se už blíží jednadvacátá hodina, slunce ještě nezapadlo. Stíny mezi stromy ale stále houstnou. Předpověď počasí varuje před nočními bouřkami, proto si do batohů přibalili softshellové bundy.

Lesní cesta, po níž jdou, je úzká, jsou to jen vyježděné koleje v zemi. Ze stran se na ni tlačí ostružinové houští a březové křoví, v nichž místy rostou starší listnáče a jehličnany. Padlé kmeny a spletité vývraty naznačují, že zdejší půda je zrádná.

Tyhle barvy jsou nějaké divné, myslí si Lova. Trsy trávy, kapradiny, listy na stromech, které by měly být na začátku léta zelené, jsou bledé a matné, jako by tu neplatilo obvyklé barevné přírodní spektrum.

Soví houkání náhle utichne.

Lova vypne nahrávání a ohlédne se. Po cestě ušli dlouhý kus a závora, před níž s autem zaparkovali, dávno zmizela z dohledu. Jak daleko to k ní může být? Nejméně kilometr. A ještě dál je to do obydlené oblasti.

Na pochmurném místě činu, kde se staly strašné věci, nejsou poprvé, ale žádná z těch lokalit neležela takhle daleko v pustině jako tahle.

Dottie je také neklidná. Ostražitě se rozhlíží se vztyčenými slechy a nervózně si olizuje čenich. Dottie bývá poslušná a za normálních okolností by mohla běhat na volno, jenže ve zdejších lesích žijí vlci.

Filip Lovu odbývá, že přehání. Vlci jsou prý plaší, ke dvěma dospělým lidem by se nikdy nepřiblížili. Na internetu se dá nicméně najít spousta příběhů, které tvrdí opak.

Lova teď možná není ve své kůži právě kvůli myšlenkám na vlky, i když zcela jistá si tím není. Jestli se totiž dá věřit lidským řečem, Rezavý les ukrývá ještě nebezpečnější tvory než tato zvířata.

„Podívej!“ ukáže Filip do houští.

Je v něm skrytý vrak starého auta, částečně pokrytý mechem a křovinami. Kufrem prorostl kmen břízy.

„Tenhle technickou neprojde!“ zasměje se. „Příroda se mstí, co říkáš?“

Lova se na vrak zadívá. Chybí mu přední sklo i mřížka a světlomety jsou prázdné. Lově to asociuje lebku.

Filip její neklid nevnímá, natáčí fotoaparátem na mobilu, má skvělou náladu. Zato Dottie se má stále na pozoru. V mírném větru zvedá čenich a větří.

Jak pokračují v chůzi, v dálce se vynořují další vraky aut. Nejprve jen jednotlivé kusy, pak jich začne přibývat. Jsou jich desítky, celkově možná až sto. Některé pohltila vegetace do té míry, že z nich trčí jen střechy nebo boky.

„Páni, koukni se na tamhleten!“ Filip vejde do mělkého příkopu a zamíří k jednomu z vraků.

Lova ho následuje, ovšem po několika krocích se zastaví. Půda je zde zvláštní, pevná i měkká zároveň. Povrch je úplně suchý, vegetace polomrtvá. V prohlubních mezi trsy trávy lze ale vidět malé kaluže s tak hnědočervenou barvou a tak mastné, že vypadají jako tekutá rez.

„Vyfoť to!“

Filip stojí před vrakem amerického bouráku, který býval kdysi modrý. Skoro všechna barva vlivem prostředí zmizela, na několika místech se až k oknům vyšplhal mech. Tento rozklad je krásný a přízračný zároveň. Lova rychle pořídí mobilem několik snímků.

Znovu se ozve kalous. Jeho houkání je teď jiné, úzkostnější, naléhavější.

Lova si teprve nyní uvědomí, že se tu žádní jiní ptáci neozývají. Ani jeden.

Opět přemýšlí o příbězích na internetu, nemůže jinak.

„Půjdem dál?“ zeptá se Filip. „Za chvíli bude tma.“

Na youtubu mají kanál už několik let. Na začátku se zaměřovali pouze na urbex: na zrušené továrny, opuštěné domy, sklepy, podzemní chodby a tunely. Uváděli tam tipy a triky, jak najít zajímavou urbexerskou lokalitu a vytěžit ze zážitků maximum. Měli možná několik stovek zobrazení týdně. Většinou od svých kamarádů.

Filip ale před časem dostal nápad: začít vyhledávat opuštěná místa, kde se staly nějaké vraždy. Natáčet přímo na místech činu a vyprávět o nich. Říká tomu, že true crime se potkává s urbexem. Lova musí uznat, že nápad to byl geniální. Jejich kanál se totiž díky tomu stal jedinečným. V současné době zhlédnou každý nový díl desítky tisíc lidí. Začali si tím i trochu vydělávat. Filip už teď mluví o tom, že bude v zaměstnání pokračovat jen na půl úvazku. Dnešní epizoda bude možná přelomová, kdo ví?

Štěrková cesta končí na ploše určené k otáčení vozidel. Křoviny si ji pomalu opět přivlastňují. Terén je tu o něco vyšší, les starší. Mezi stromy se rýsuje jakási temná budova.

„Tamhle je ta fabrika na zpracování rašeliny.“ Filip vytáhne kompas. „Jáma, kde v roce 1973 vykopali Šedou dívku, leží asi tři sta metrů tímhle směrem,“ ukáže rukou. „A statek Offerlundových něco přes kilometr tamhletím.“

Filip ukazuje na opačnou stranu, na odumřelý strom se spletenými větvemi. Nahoře, na jedné z holých větví, lze rozpoznat tmavý stín.

„Vidíš toho kalouse?“

Ačkoli to v slábnoucím soumračném světle není nutné, Lova si zastíní oči. Sova je hnědošedá, tvář má bílou, na hlavě ostražitě vztyčená pírka. Zatímco se blíží ke stromu, pták na ni upřeně hledí a pak pomalu roztáhne křídla.

„Skoro mi připadá, jako by nám chtěl říct, že nemáme chodit dál,“ pronese Lova tichým hlasem.

Filip se zasměje a napodobí kalousův pohyb.

„Otoč se a odejdi,“ řekne přehnaně teatrálně. „Střez se Rezavého lesa!“

Lově to zas tak moc vtipné nepřijde. Na krku ji polechtá nějaký druh hmyzu, podrážděně se přes dané místo plácne. Jakmile se znovu podívá na mrtvý strom, zjistí, že sova mezitím ve vší tichosti zmizela.

„Tak uvidíme, jestli ten klíč bude pasovat!“

Filip se vydá k továrně a Lově nezbývá než ho následovat.

Asi před týdnem se v jejich dopisní schránce objevil dopis. Obsahoval rezavý klíč a vzkaz s několika GPS souřadnicemi, datem a jedinou větou, psanou rukou.

Toho večera budou vlci spát.

Jakmile tenkrát vyťukali souřadnice a na displeji se objevila mapa, pochopili, o jaký případ se jedná.

Vražda Šedé dívky.

Epizodu o něm chtěli natočit už delší dobu, ale podle všech urbexerských fór byla vražda spáchána v dávno nepoužívané továrně na zpracování rašeliny, kam není možné proniknout. Rodina Offerlundových, jež továrnu i okolní hřbitov vraků vlastní, o vetřelce nestojí. Fóra jsou plná příběhů urbexerů, kteří se tam ocitli v ohrožení, byli vyháněni a byla jim poškozena auta. Kolují i daleko horší zvěsti.

Jak kdosi napsal: Rezavý les má své vlastní zákony. Stovky let se v něm ztrácejí lidé a řádí tam vrah. Uděláte nejlíp, když se od něj budete držet co nejdál!

Ale ona a Filip teď mají klíč i informaci, kdy by měly být hřbitov aut a továrna nestřežené. Dostali šanci vytvořit na svém kanálu unikátní obsah. Tedy pokud se dá pisateli dopisu věřit.

Lova na to až do dnešního rána vůbec nepomyslela. Je ale fakt, že nespala dobře a probudila se se skličujícím pocitem.

Lova se znovu podívá kolem sebe. Možná se snaží zahlédnout kalouse, možná něco jiného. Něco, co je pozoruje ze stínů. Dravce, jenž čeká na vhodný okamžik. Nebo vraha…

Hmyz je tady zase. Na krku ji lechtají jeho studené nožičky, ale ona se ho pořád nedovede zbavit.

Místo před továrnou je poseté vraky aut. Je tu kostra starého autobusu, nákladní auto bez korby, spousta napůl pohřbených vozidel v různém stadiu rozkladu. Těsně je obklopují hromady součástek do motoru, natolik zrezivělých, že jsou k nepoznání.

Lova s Filipem dojdou po několika minutách kličkování mezi hromadami šrotu až k samotné továrně.

„To je něco, viď?“ říká Filip.

Přestože Lova viděla snímky budovy na internetu, ohromí ji její velikost. Továrna je vlastně obrovská dřevěná stodola bez oken, sto metrů dlouhá a nejméně dvacet metrů široká. Rozbitá střecha se zvedá mezi vysokými korunami stromů v minimálně desetimetrové výšce.

„Nepřipomíná ti to trochu vikinské síně?“

Filip ukáže na místo těsně pod hřebenem střechy, kde je připevněná zvířecí lebka s parohy, záplatovaná rezavými kousky kovu, které na zažloutlé lebce působí podivně.

„Je to los,“ pokračuje. „Pravděpodobně ho sem přitloukli dávno předtím, než jsme se my dva narodili. Tak ti nevím, jestli je to cool, nebo hnusný.“

„Rozhodně hnusný,“ zareaguje Lova důrazně.

Znetvořenou losí lebku nafilmuje a mobilem pak přejíždí po fasádě. Hrubá prkna stářím zešedla, přitom na nich nejsou vidět žádné díry ani známky poškození.

„Na to, že stěny pamatujou víc než osmdesát let, vypadají překvapivě neporušeně, to je zvláštní. A střecha taky,“ říká Lova.

„Prkna jsou z pevnýho dřeva a jsou chráněný korunama stromů,“ konstatuje Filip. „Offerlundovi odsud navíc všechny vetřelce ženou svinským krokem.“

Dvoukřídlá vrata uprostřed delší strany stavby jsou zablokovaná dvěma silnými zkříženými ocelovými nosníky opatřenými velkým starým visacím zámkem.

Filip už vytáhl klíč, ale Lova ho zabrzdí. Nepříjemný pocit ji už téměř opustil, vystřídalo ho napětí a vzrušení.

„Počkej! Natočíme, jak ten zámek zkoušíš odemknout. Bude to dramatičtější.“

„Skvělej nápad, zlato!“

Lova udělí Dottie povel, aby si lehla, a na mobilu zapne fotoaparát. Světlo hodně slábne, zrnitý záznam ale přispívá k dramatičnosti. Filip se postaví zády k vratům. Lova spustí nahrávání videa a pokyne mu, aby začal mluvit.

„Nacházíme se hluboko na pomezí mezi Skåne a Smålandem,“ říká. „Na obrovském vrchovišti, jemuž místní říkají Rezavý les, podle na železo bohatého podloží, které tady zbarvuje půdu a vodu.“

Filip přesně odměřuje odmlky. Na Lovu jako vždy udělá dojem, jak rychle se manžel dokáže přepnout do moderátorské role. Na její vkus je možná až příliš teatrální, ale sledovatelé ho takhle mají rádi.

„Lidé osídlili Rezavý les už v době železné,“ pokračuje Filip. „Spousta archeologických nálezů naznačuje, že tahle místa byla v průběhu staletí dějištěm nejrůznějších temných událostí a pohanských obřadů. Tyto rituály mají souvislost s mnohem pozdějšími hroznými činy. O těch až za chvilku.“

Znovu se odmlčí.

„V Rezavém lese se za války těžila rašelina. S těžbou se pokračovalo ještě dlouho po ní, až do sedmdesátých let. My právě stojíme před továrnou na její zpracování pocházející z té doby.“

Filip položí dlaň na dřevěná vrata a začne mluvit tónem, v němž zaznívá osudovost.

„A právě tady, v téhle opuštěné budově, došlo v listopadu 2013 k jednomu děsivému nálezu. Našli tu tělo mladé krásné ženy, zavražděné a zohavené tím nejbestiálnějším způsobem.“

Filip dramatičnost ještě stupňuje.

„Policie zajistila na místě činu podivné stopy. Připomínají lidskou oběť z doby vikinské, která byla v téhle oblasti v minulosti objevena. Mumifikovanou mrtvolu. Říká se jí Šedá dívka.“ Filip se napřímí a vážnýma očima se zadívá do objektivu.

„Jmenuju se Filip Sahlberg a vy právě sledujete Místa záhadných vražd. Dnes se budeme věnovat vraždě Šedé dívky.“

Dál upírá oči do mobilu, dokud Lova nevypne nahrávání.

„Perfektní,“ zhodnotí Lova. „Přejdeme rovnou ke klíči. Pověz, jak jsi k němu přišel, a pak zkusíme odemknout ten zámek.“

Filip podrží klíč tak, aby byl vidět v záběru.

„Klíč od továrny máme od neznámého člověka. Poslal nám ho v dopisu,“ vysvětluje. „Tvrdí v něm, že jedině dnes večer máme šanci se dostat dovnitř. A tak nám teď nezbývá než si ověřit, jestli se jeho tip zakládá na pravdě.“

Otočí se a začne zámek odemykat.

Lovino srdce tluče čím dál rychleji.

Filip se snaží otočit klíčem, ale nic se neděje. Několikrát v zámku zakvedlá a pak klíč vytáhne.

„Sakra, nejde to!“ řekne.

Lova vypne nahrávání. V dálce se ozve zadunění, korunami stromů se prožene poryv větru. Dottie zakňučí, bouřky nemá ráda.

Lova si rozepne ruksak, otevře jednu z bočních přihrádek a vyndá z ní lahvičku se sprejem na zámky.

„Na, zkus to ještě jednou!“

Filip se rozzáří.

„Zlato, na tebe je prostě vždycky spolehnutí!“

Nastříká tekutinu do zámku a pak klíčem znovu otočí.

„Pohnulo se to!“ vykřikne. „Rychle, natáčej!“

Lova odemykání zámku zaznamená.

„Náš tajný sledovatel nelhal. Klíč pasuje!“ jásá Filip.

Zvedne těžké ocelové závory a začne za vrata tahat. Lova couvá, aby zachytila, jak se jejich křídla pomalu otevírají a staré panty zlověstně skřípou.

Všichni tři se ve vratech zastaví. Dottie zvedne hlavu a začne hlasitě čenichat. Vzduch v budově je vlhký, šíří se z ní jakási sklepní zatuchlina, ale také pach nafty, železa a ještě něčeho, co Lova nedokáže pojmenovat.

Je to něco prastarého a nepříjemného.

Skulinami mezi prkny ve stěnách a stropem místy dovnitř pronikají tenké pruhy šedého soumračného světla. Jinak je v továrně tma.

Filip si rozsvítí baterku.

„Ty bláho!“

Vnitřek stavby připomíná katedrálu. Vysoký stop podpírají zástupy mohutných dřevěných sloupů, které se táhnou po celé její délce. Protější konec je tak vzdálený, že tam světlo baterky nedosáhne..

Na stěnách visí další zdeformované zvířecí lebky a parohy, záplatované a opravené rezavým kovem. Jeleni, srnci a další los. Všichni na ně shlížejí prázdnými očními důlky.

„Sakra!“ zašeptá Lova pro sebe.

Uprostřed stavby stojí obrovský stroj, vysoký přes dvě patra, s velikými ozubenými koly a písty seskupenými kolem něčeho, co vypadá jako zející tlama plná ostrých ošklivých kovových zubů, z nichž stále visí zbytky rašelinových vláken.

„Drtička na rašelinu,“ vysvětlí Filip. „Srdce fabriky. Tak se tu trochu porozhlídnem…“

Svítí kolem sebe baterkou, jako by se snažil zorientovat.

„Sloup, kde našli Elenu, musí být tamhle, čtvrtý od severního konce.“

Rychle tam vykročí s baterkou, ale Lova zůstane ve tmě a svítí si jen displejem mobilu.

Dožene ji neklid, který pociťovala před chvílí.

Na tomhle temném a vlhkém místě jí cosi nahání husí kůži. Vraky aut, sova. Nepřirozené, upřeně hledící zvířecí lebky. Barvy, které jako by sem nepatřily.

V lese řádí vrah…

Po krku jí znovu přelezou hmyzí nožky, ale její prsty tentokrát něco chytí. V její sevřené dlani se zavrtí jakýsi tvrdý brouk. V první chvíli ho chce znechuceně odhodit, ovšem místo toho ruku zvedne a posvítí si na něj telefonem.

Je to brouk asi dva nebo tři centimetry dlouhý, s rezavě hnědými příčnými proužky na černém hřbetě. Na její kůži se hýbou jeho tykadla, jako by hmyz zkoumal její pach a zjišťoval, co je to za tvora a co tu dělá.

Dottie úzkostně zakňučí a tlapou opakovaně doráží na Loviny nohy.

Lovou náhle proletí téměř ochromující pocit – touha odsud utéct. Opustit továrnu, zamknout za sebou vrata, neohlížet se a co nejrychleji se vrátit k autu. Být od Rezavého lesa co nejdál a na vraždu Šedé dívky už nikdy nepomyslet.

„Lovo, pojď sem! Tady to je!“ volá na ni vzrušeně Filipův hlas.

Lova se rychle vzpamatuje. Brouka setřese do tmy a vydá se ke světlu baterky.

Bouřka se blíží, déšť začíná tiše bubnovat do střechy.

„Podívej, přesně tady seděla! Vidíš tu krev?“

Filip posvítí na jeden z mohutných dřevěných sloupů.

Ačkoli je jeho povrch šedý a popraskaný, stále je na něm zřetelně vidět několik tmavých skvrn.

„A teď se podívej sem!“

Zvedne baterku.

Na sloupu je o kousek výš cosi vyryto.

Dvě hrubě vytesaná, zašpičatělá, zrcadlově k sobě obrácená písmena R.

„Vázaná neboli spojená runa,“ vysvětluje šeptem Filip. „A rýha po vražedné zbrani. Musíme to okamžitě natočit!“

Odhodlaně pracují. Nastavují přídavná světla a další věci, které si přinesli v ruksacích. Připínají Filipovi mikrofon a zkoušejí pro záběr různé úhly.

Dottie si neochotně lehne na podlahu, oči upřené k východu. Déšť bubnuje stále hlasitěji a nad korunami stromů hřmí.

„Můžem?“ zeptá se Lova.

Filip přikývne. Působí nezvykle zachmuřeně.

„Jdeme na to!“

„Vážení sledovatelé, právě se nacházíme na místě, kde bylo na konci listopadu 2013 nalezeno tělo zavražděné devětadvacetileté ženy – Eleny Resareové.“

Přiloží ruku na sloup.

„Elena seděla tady, zády se opírala o tenhle sloup. Hrdlo měla od ucha k uchu podříznuté. Jak vidíte, i teď, po deseti letech, je dřevo stále potřísněné její krví.“

Lova skvrny přiblíží.

„Hrůzu, kterou Elena musela těsně před smrtí zažít, si lze jen těžko představit. Zemřít takhle, na takovém temném, ponurém místě…“

Filip se zamračí a na několik vteřin se odmlčí.

„Na sloupu nad mrtvou byl vyřezaný – stejným nožem, kterým byla zabita nešťastná Elena – tento symbol. Nůž tady tehdy zůstal, zabodnutý do dřeva. Podívejte, ještě je tu po něm vidět rýha.“

Lova s telefonem sleduje jeho ruku až k rýze po vražedné zbrani.

„To, co tady vrah vyryl, je takzvaná spojená nebo vázaná runa, starobylý symbol, o němž se říká, že má magickou moc. A to pořád není všechno.“

Filip se dramaticky odmlčí a pak si ukáže na ruku.

„Elena měla na levé ruce useknutý prsteníček. Přestože policie zahájila rozsáhlé vyšetřování, prst se nikdy nenašel. Ve stejnou noc zmizel její manžel Björn Resare, jehož otisky prstů byly nalezeny na vražedné zbrani. Prý Elenu zabil ze žárlivosti, ale nikdo to neví jistě. Vrah je i po deseti letech stále na svobodě, ačkoli se po něm pátralo i v zahraničí. Mnozí tvrdí, že se skrývá někde hluboko v Rezavém lese, na místě, kam na něj nemůže dosáhnout spravedlnost.“

Filip gestikuluje do tmy.

„A jako by všechny ty hrůzy nestačily: runa, způsob vraždy a chybějící prst se objevují na mumii z vikinské doby, která byla na začátku sedmdesátých let vykopána jen několik set metrů odsud.“

Jeho hlas poklesne o celý tón.

„Byla to mladá žena, které se začalo říkat Šedá dívka. Ji i Elenu tedy postihl stejně děsivý osud. Obě byly zavražděny, zmrzačeny na ruce, a možná dokonce obětovány mocnostem vládnoucím v Rezavém lese.“

Filip domluví. Lova je jeho vyprávěním natolik pohlcená, že jí trvá několik vteřin, než si uvědomí, že by rád udělal pauzu.

„Super,“ zhodnotí Lova. „Vezmeme to ještě jednou z jiného úhlu, abych to mohla nastříhat.“

Déšť nyní buší do střechy opravdu silně. Místy proniká do továrny, na podlaze šplouchá voda.

Když Lova pohne jednou z lamp, všimne si, že po jejím skle leze další brouk s hnědými proužky. Nebo je to možná ten samý co minule? Otočí lampu, aby ho z ní setřásla. Na jedné z dřevěných stěn se pohybuje jeho stín, brouk tak vypadá jako obrovská pravěká příšera.

„Počkej, ukaž mi to!“ zvolá Filip.

Posvítí si na brouka lampou a pozorně si ho prohlédne.

„Hrobařík,“ řekne. „Brouk z čeledi mrchožroutovitých.“

„Hm.“

Lova zírá na hmyzí nožky, které ji před chvílí šimraly na krku. Hrobařík.

„Tenhle je nezvykle velkej, asi se dobře nažral,“ zažertuje Filip a lampu zhasne.

Hrobařík působí pár vteřin zmateně. Pak si pomalu rozloží křídla, schovaná pod krovkami, a s bzukotem zmizí ve tmě.

Hlasitě zaduní hrom. Lova strne a vzápětí se ohlédne na Dottie.

Místo, kde pes ležel, je však prázdné.

„Dottie?“

Křičí a píská, ale není to nic platné.

„Nemohla vyběhnout ven?“ zeptá se Filip.

Lova kolem sebe nervózně svítí druhou lampou.

U obří drtičky si všimne nějakého pohybu.

Rozběhne se ke stroji a skloní se. S úlevou zjistí, že jejich fenka vlezla pod něj.

„Dottie, pojď sem!“

Corgi ji ale neposlechne. Přitiskne se k podlaze, jako by byla paralyzovaná.

Budovou opět zaduní hrom.

„Dottie! Pojď ke mně, miláčku!“

Lova lampu podá Filipovi a opatrně začne lézt po čtyřech pod drtičku.

Stroj je cítit starou naftou a rašelinou.

„Dávej pozor, tohle je semeniště infekcí!“

Filip svítí na ostré, špinavé části stroje, které jsou kolem ní. Lova už je skoro u psa, snaží se na něj mluvit.

Dottie se však stále tiskne k podlaze a její tělíčko se nekontrolovaně chvěje.

Lova k ní natáhne ruku. Jakmile se prsty dotkne jejího obojku, pes se prudce posadí. Zakloní hlavu a dlouze zavyje.

Lova ucukne – takový zvuk Dottie zatím nikdy nevydala.

Jakmile pes utichne, ozve se další zavytí – z lesa.

Zní divočeji, ještě animálněji, Lově z něj naskočí husí kůže.

Vlk!

Vrhne se před sebe, narazí hlavou do vyčnívajícího kusu kovu tak silně, že se jí skoro zatmí před očima. Přesto zvládne popadnout Dottie za obojek a přitáhnout ji k sobě.

Vyškrábe se ven se psem v náručí a vstane. Potácí se, hlava jí třeští.

Vlk venku stále vyje.

„Bojí se nás víc než my jeho,“ pronese Filip, ale nezní to moc přesvědčivě.

Vtom se k prvnímu zavytí připojí další. Dva vlci, možná jich je i víc. Celá smečka.

„Filipe…“ Stavba se otřásá a Lově se začne svírat žaludek.

„Tady jsme v bezpečí,“ snaží se ji až příliš rychle uklidnit Filip. „Ale měli bysme zavřít ty vrata. No tak, posviť mi!“

Podá jí lampu a rozběhne se k vratům. Lova ho co nejrychleji následuje. Vlci znovu zavyjí, jsou teď blíž, zdá se, že přímo u továrny.

Venku leje jako z konve. Filip popadne kliku vrat a začne ji táhnout k sobě. Lova drží v jedné ruce lampu a v druhé k sobě tiskne Dottie.

Vrata se vzpírají, panty unaveně zaskřípou.

Venku udeří blesk, následuje mohutné zahřmění, celá budova se zatřese. Filip se lekne a kliku pustí.

„Do prdele!“ zamumlá. „Málem se mi to povedlo!“

Lova upírá pohled na pootevřená vrata.

Zdá se jí, že ve tmě venku zahlédla nějaký pohyb. Srdce se jí málem zastaví.

„Filipe!“ vyjekne.

Filip opět vezme za kliku, ale než stihne zavřít, vrata se náhle otevřou.

Lova zalapá po dechu.

Stojí v nich promočená žena ve světlých šatech.

Dlouhé zrzavé vlasy se jí lepí přes obličej a téměř úplně ho zakrývají. Vypadá jako přízrak nebo lesní duch. Filipa natolik vyděsí, že se zapotácí a spadne na zadek.

Žena k němu přikročí. Lova si teprve teď všimne, že její šaty jsou pokryté červenohnědými skvrnami, které vypadají jako krev.

Lova se snaží vykřiknout, něco udělat. Ale stejně jako Dottie ji zcela ochromuje strach.

Filip je na tom stejně. Zůstává ležet na zádech a zírá na ženu, stojící nyní přímo nad ním.

Z dlouhých vlasů jí na tělo crčí voda.

Vlci venku znovu zavyjí. Lova stále není schopná dýchat.

Žena pomalu natáhne k Filipovi ruku.

Celou stavbu ozáří další blesk, čas jako by se na okamžik zastavil. Tento záblesk je ale přesto dost dlouhý, aby Lova stačila zahlédnout v ženině dlani děsivý předmět.

Uříznutý prst.

Zase zaburácí hrom – tak silně, že Lova upustí lampu na podlahu. Ta zabliká a náhle zhasne.

Askerová

Už před velkou vilou zalituje. Na příjezdové cestě stojí vozidla cateringové společnosti, firmy pořádající společenské akce, a vozidlo hudebního tělesa. Všechno to odporuje máminu ujištění, že půjde jen o obyčejnou malou událost pro nejbližší známé.

Kdyby tu byla Askerová sama, otočila by se na podpatku a vrátila by se domů. Ale ona sama není.

Nenápadně pohlédne na Viktora, který kráčí vedle ní. V letním obleku mu to sluší, to se nedá popřít. Vlasy má vybělené sluncem, pleť už hnědou jako v létě. Kromě toho je hezký a inteligentní. Navíc dobrý v posteli.

Přesto lituje, že ho dnes večer pozvala, stejně jako lituje světle modrých šatů, které si koupila jen kvůli téhle příležitosti. Móda opravdu není její šálek kávy. Ani zahradní slavnosti.

Ale teď se to už nedá vrátit.

Jdou po cestě lemované hořícími venkovními svíčkami až k brance do zahrady. Hlídají před ní dva muži v tmavých oblecích a se sluchátky v uších. Změří si pohledem ji i Viktora a odškrtnou si jejich jména na ipadu. Askerová přitom zahlédne seznam hostů. Je znepokojivě dlouhý.

„Vítejte,“ řekne jeden z mužů a otevře jim branku.

Askerovou tahle akce rozčiluje. Koneckonců je to domov – nebo přinejmenším jeden z domovů –, kde prožila několik let před svým dvacátým rokem.

Rozdíl mezi vilou Isabely a Junota v Limhamnu a Farmou, kde vyrůstala s Prepperem-Perem, může být sotva větší. Rozlehlou zahradu dnes zdobí světelné řetězy a zapálené pochodně. Na opačném konci vzorně udržovaného trávníku stojí pódium, na němž přiměřeně hlasitě hraje kapela podkresovou hudbu.

Mezi stoly se pohybuje asi stovka hostů ve světlém letním oblečení, proplétají se mezi nimi číšníci a číšnice v bílých sakách a nabízejí jim kanapky a různé nápoje.

„Šampaňské?“

Servírka k nim přistoupí s tácem se skleničkami.

„Děkuji, dám si!“

Viktor nasadí tak okouzlující úsměv, až se dívka začervená. Askerová ho vezme za ruku a pomalu ho odvede k epicentru slavnosti. Nezbytné setkání s mámou je lepší neodkládat.

Bohužel si jí všimne Camille a stihne je zadržet.

„Ahoj, Leo! Hrozně ráda tě vidím!“ Tradičně ji políbí na tvář, jako by byly na Riviéře.

„Tohle je Viktor,“ řekne Askerová. „Viktore, tohle je Camille.“

„Leina sestra,“ upřesní Camille. Obdivně si Viktora prohlédne. „To je fajn, Leo. Nevěděla jsem, že máš přítele.“

Askerová odvede řeč jinam.

„Kdepak je Fredric?“

„No… musel se zastavit v práci. Ale dorazí později.“

Její švagr je další chybou, které Askerová trpce lituje. Kdysi dávno spolu chodili, dokud neprohlédla, že je jen nudný kariérista. Dala mu kopačky a odjela do USA.

Po návratu byl zasnoubený s Camille.

Nudný Freddy udělal z její chytré a vtipné sestry poslušnou ženu v domácnosti a ujal se role dědice kanceláře Lissander & Partners. Mazaná strategie. Askerová ho za to téměř respektuje.

„A co holky?“ zeptá se.

„Jsou s chůvou v domě.“ Camille ukáže k vile. „Máma si myslí, že to tak bude nejlepší. Stavíš se za nimi, viď? Víš, jak budou rády, ne? Tetu nevídají tak často.“

Askerová dvojsmyslnou poznámku spolkne a napije se šampaňského. Camille jako by použila slova z máminy herní příručky – jen by ještě potřebovala hodně zapracovat na provedení.

Sestra si odkašle, v očích se jí objeví nervozita.

„Leo, chtěla jsem se tě na něco zeptat.“ Camille se podívá na Viktora. Leo dopije svou sklenici a podá mu ji.

„Prosím tě, můžeš mi přinést další?“

Významně na něj zvedne jedno obočí.

„Jasně. Vezmu i pár kanapek.“

Askerová počká, až odejde.

„Tak co jsi chtěla?“

„No…“ Camille k ní přikročí. „Nevíš něco o…“ Znepokojeně se rozhlédne kolem sebe. „… Perovi?“

Poslední slova pronese tak tiše, že jsou sotva slyšet. Jako by stačilo vyslovit tátovo jméno příliš nahlas, a on by se tu zjevil.

Askerová zavrtí hlavou.

„Od loňské zimy, kdy se mu podařilo napálit půlku policejního sboru, o něm nic nevím. Proč se ptáš?“

Sestra se znovu rozhlédne.

„V kanceláři na recepci máme najednou ochranku. A u nás doma jedna firma vyměnila poplašný systém a umístila tam kamery. Nikdo mi nic nevysvětlil, ale mám dojem, že to nějak souvisí s Perem.“

„Hm,“ zamručí Askerová.

Camille mluví ještě tišeji.

„Myslíš, že mně a holkám něco hrozí?“ zašeptá.

„Neřekla bych.“

„Takže jistá si nejsi?“ Camille to řekne zdrženlivým falzetem, ale rychle se vzpamatuje. „Promiň, já to tak nemyslela. Jde mi jen o… Mám prostě hrozný strach. Kvůli holkám.“

Camille skloní hlavu na stranu.

„Už jen pomyšlení, že Per tu někde může být a že nás třeba pozoruje…“ Camille se potřetí úzkostlivě rozhlédne. „Leo, nevíš, kde se schovává?“

„Bohužel ne.“

„Ani to netušíš? Vážně by nám pomohlo, kdybychom se něco dozvěděli, cokoli, abychom se ho nemuseli tak bát. Ty přece většinou míváš o takových věcech přehled.“

Askerová sestru pozorně sleduje. Camille se snaží předstírat pouze ustaranost, jenže tahle hra jí nikdy nešla tak dobře jako Isabel.

Viktor se vrací s dalšími sklenicemi a talířkem s kousky lososa. Téma hovoru se tím utne.

„Musíme zajít za mámou a Junotem,“ řekne Askerová sestře. „Za holkama se stavíme za chvíli.“

Vede Viktora doprostřed trávníku, kde v hloučku lidí postává Isabel s nenucenou uvolněností panovnice. Junot jako obvykle stojí za jejími zády. Askerová má Isabelina manžela ráda. Vždycky mezi nimi zavládne jakési tajné spiklenectví, nejspíš proto, že oba musí zvládat pohyb v Isabelině světě se vším, co k němu patří. Camille ho vnímá jako svého otce a její dcerky ho oslovují dědo.

„Dík, že jsi přišla,“ říká Junot, když ho Askerová líbá na tvář. „A jak vidím, nejsi sama.“

Askerová mu Viktora představí, a zatímco se oba muži dají do hovoru, přejde k mámě.

„Leonore, tak ráda tě vidím. Moc ti to sluší. Měla bys šaty nosit častěji.“

Isabel přidá nucený úsměv a oči jí s nelibostí sklouznou k dceřinu tetování na předloktí.

Askerová potlačí úšklebek. Takhle má vypadat skrytě útočné rýpnutí. Její mladší sestra se toho bude muset ještě hodně naučit.

„Mami, jestli ze mě chceš dostat informace o Perovi, měla sis vymyslet lepší způsob, než k tomu využít Camille a její holky. To jsi vážně přepískla.“

Její máma našpulí rty.

„Nevím, o čem mluvíš, Leonore.“

„Ne?“ Askerová nazdvihne obočí. „Kromě těch dvou sekuriťáků u brány jsem si všimla ještě nejmíň tří dalších, kteří se snaží působit nenápadně. Navíc jsou to na slovo vzatí profíci, žádní obyčejní policajti. Na to, že jde o zahradní slavnost, je jich tady skoro moc.“

„Pozvali jsme i několik prominentních hostů.“ Máma si upraví pramínek vlasů, který už má přesně tam, kde by měl být. „Ale když už se ptáš, děje se něco, co se nepřímo týká tvého otce. Mohlo by ho to…“ Isabel udělá gesto rukou, jako by hledala správná slova. „… zase vyvést z rovnováhy.“

„Aha.“

Askerová nemůže popřít, že ji tohle téma zajímá.

Máma ztiší hlas.

„Vzpomínáš si na Tectron, na Perova bývalého zaměstnavatele?“

„Vzpomínám,“ potvrdí Askerová. „Per se o těch lidech občas zmínil.“

To jsou hodně slabá slova, ale Isabel předstírá, že si jejich ironii neuvědomuje.

„Tectron se chystá koupit jedna velká americká zbrojařská firma, má to být velký obchod, velmi výhodný pro akcionáře, a tím pádem i pro management. Akcie, opční programy…“

„Čili jde o všechno, o co Per přišel, když se s nimi soudil kvůli tomu, že mu ukradli patent,“ nadhodí Askerová.

Isabel krátce přikývne.

„Já ho varovala, snažila jsem se mu vysvětlit, že pokud jde o patenty v rámci výzkumu, mluví jeho pracovní smlouva naprosto jasně a že u soudu nemá žádnou šanci. Ale jak víš, nedal na mě.“

„Kolik by Per na té smlouvě vydělal? Myslím teoreticky, kdyby v Tectronu celé ty roky zůstal? Kdyby se zapřel a nezruinoval se nesmyslnými soudními spory?“

Máma pokrčí rameny.

„Byl vedoucím výzkumu, jedním z členů manažerského týmu. Ten jejich opční program je opravdu velkorysý, takže se bavíme o spoustě milionů.“

„Jinými slovy: Tectron se teď bojí, že se Per bude cítit podvedený podruhé. Že v jejich prostorách vybuchne další bomba nebo že se stane něco ještě horšího…“

Isabelina ústa se sice opovržlivě sevřou, ale současně z nich lze vyčíst kladnou odpověď.

„Tectron zrovna staví zbrusu nové výzkumné pracoviště, je to obrovská investice. Kdyby se s tou stavbou něco stalo…“

Rozhodí rukama.

„Jak to souvisí s tebou? A s Fredrikem a Camille? Proč si kvůli tomu děláte hlavu?“ Askerová si odpoví dřív, než máma stihne cokoli říct. „No jistě. Do toho obchodu se zapojil Lissander & Partners…“

Máminy sevřené rty se usmějí.

„U takových typů velkých mezinárodních fúzí se do věci zapojuje hodně různých advokátních kanceláří. Vyžaduje to odborné znalosti na velmi vysoké úrovni. A my jsme jedna z mála švédských kanceláří, které si s tím dokážou poradit.“

Isabel se začne tvářit znepokojeně.

„Leonore, tvůj otec není v pořádku. Líp než kdokoli jiný víš, jak dokáže být iracionální. Jde nám o jediné: mít ho pod dohledem. Mít jistotu, že nepředstavuje žádné nebezpečí ani pro nás, ani pro sebe. Proto by se nám hodily jakékoli informace.“

Askerovou to vlastně trochu překvapuje. Pokud si dobře vzpomíná, je to snad poprvé, co ji máma žádá o pomoc.

Jizva pod tetováním na levé ruce ji mírně zasvědí, jako obvykle, když se Perovi nečekaně podaří proniknout do její hlavy. Domnívá se, že ví, kdo mu pomáhá, možná dokonce i to, kde se skrývá. Tahle informace je ale zároveň jejím jediným trumfem, ten si musí dobře hlídat.

„Per se ozval v zimě,“ řekne zamyšleně. „Poslal mi dárek. Udělal to hned po případu s Gunnarem Irvingem a Skleněným mužem.“

„Dárek?“ Isabel se zúží oči. „Jaký dárek?“

„Nikdy jsem ho neotevřela, hodila jsem to rovnou do koše. Od té doby jsem Pera neviděla ani jsme spolu nemluvili.“

Isabel se na dceru podívá, jako by se snažila posoudit, jestli mluví pravdu. Má skoro stejně pronikavý pohled jako Prepper-Per.

Při tomto typu výslechu pomáhá osvědčený trik: vyhnout se přímým lžím. Povězte pravdu a okořeňte ji několika detaily, které odvedou pozornost. Například…

„Dárek,“ zopakuje máma. „To bych nečekala.“

„Možná to zas tak nečekané nebylo,“ namítne Askerová. „Vždyť jsem mu pomohla, ne? Jinak taky mohl dostat doživotí za vraždu, kterou nespáchal.“

Ušklíbne se, jako by chtěla Isabel připomenout její roli v téhle aféře. Ačkoli Isabel nepohne brvou, výraz jejích očí se nepatrně změní.

„Každopádně…“ Isabel si na svých dokonalých šatech vyhladí neviditelný záhyb. „Kdyby ses o Perovi něco dozvěděla, budu ti moc vděčná, když mi dáš vědět.“

„Samozřejmě,“ řekne Askerová.

Výslech skončil. Důvod, proč ji sem pozvali, byl objasněn. Snad už tedy odsud bude moct brzy odejít.

„Když mluvíme o prominentních hostech…,“ pokračuje máma, „někteří s nich se s tebou chtějí setkat.“

„Vážně?“

Náhlá změna tématu Askerovou zmate. Isabel ji uchopí pod loktem a vede ji kolem skupinek hostů. Askerová se ohlédne na Viktora, ale ten si stále zaujatě povídá s Junotem. Podle všeho to není náhoda.

Copak má Isabel v plánu teď?

O kus dál v zahradě, v prostoru, který má poněkud soukromější ráz, se spolu baví nějací lidé. Jedním z nich je policejní ředitel. Dnes večer má na sobě sako a červené kalhoty. Vedle něj stojí přísně působící a poměrně velká žena Isabelina věku. Muž po jejím boku je přehnaně opálený, má sluneční brýle a kolem krku volně uvázaný svetr.

„Leonore!“ řekne žena. „Dlouho jsme se neviděly. Pojď obejmout svou tetu!“

Askerová ji i jejího manžela neochotně políbí na tvář. Teta Diana a strýc Buster ve skutečnosti jejími příbuznými nejsou, jenže Camille jim odmalička říká teto a strýčku. Tyto trochu zavádějící tituly se díky tomu vžily.

Severinovi patří mezi přátele Isabele a Junota, s nimiž se znají nejdéle. Diana bývala radní na magistrátu v Malmö, poté po kariérním žebříčku vyšplhala ještě výš. Jednu dobu působila v Evropském parlamentu, nyní zastává klíčový post v jednom z výborů švédského parlamentu a mnozí experti v ní vidí budoucí ministryni spravedlnosti. Buster je typ byznysmena, který jezdí v kabrioletu, nosí těžké rolexky a používá téměř stejně těžkou vodu po holení. Navíc patří k lidem, kteří se vždycky objímají příliš silně a dlouho, hlavně s mladšími ženami. Buster samozřejmě není jeho pravé jméno, historka spojená s touto přezdívkou je ale příliš pitomá, než aby si ji Askerová zapamatovala.

„Pozdravuje tě Ossian!“ řekne Diana, jakmile Askerová ukončí zdvořilostní proceduru.

„Je na služební cestě, jinak by tu s námi samozřejmě byl,“ dodá Buster. „Chystá se spousta mimořádně zajímavých věcí.“

Diana se obrátí k policejnímu řediteli.

„Vzpomínáte si na našeho syna, viďte?“ ujistí se. „Ossian pracuje v jedné z Busterových firem. Další generace se zaškoluje.“

„Ano, jistě.“ Ředitel předvede zdvořilý, přiměřeně ohromený výraz.

„Pozdravujte ho ode mě,“ poví Askerová automaticky, hlavně proto, že se to od ní očekává. Ossiana neviděla několik let, nejspíš o nic nepřišla. Je to privilegovaný snaživec, podobně jako snad všichni Fredrikovi přátelé.

Rozhlíží se, hledá Isabel, ta ale jako by kouzlem zmizela. Nezbývá jí než se pustit do plané konverzace o počasí. S civilním oblečením ředitele má problém, snaží se nedívat na jeho červené kalhoty. Ty se k němu natolik nehodí, že nechápe, proč je jeho tělo od sebe neodvrhne.

Po rovných třech minutách konverzace o letním počasí a o tom, že dál na severu zřejmě udeřily bouřky, změní Diana Severinová téma.

„Leo, vlastně jsme se o tobě zrovna bavili,“ pronese a udělá na ředitele posunek.

„Ano, ano.“ Ředitel si odkašle, jako by si uvědomil, že nyní má promluvit on. „Zmínil jsem se, jak jste dala do kupy Oddělení zdrojů. Taky o tom, jak jste Jonasi Hellmanovi a jeho Oddělení závažných trestných činů asistovala při vyšetřování dvou velkých případů vražd.“

Askerová se přiměje k úsměvu. Slovo „asistovala“ je pro ni těžko stravitelné. O to, aby bylo zastaveno řádění Vyměňovače, a o záchranu Smilly Holstové se zasloužila ona, Martin Hill a Oddělení ztracených duší. Stejný tým jen o měsíc později odhalil děsivé experimenty Gunnara Irvinga, jež tento člověk prováděl na svém násilnickém synovi. A to stále není všechno: úspěšně zabránili tomu, aby Prepper-Per způsobil krveprolití mezi jejich kolegy z řad policistů.

Teď ale musí při tomhle – mírně řečeno – podhodnocování jejich zásluh držet jazyk za zuby. Z několika různých důvodů.

„Mám u nás na ředitelství v plánu určité změny,“ pokračuje ředitel. „V nejbližší době budeme vypisovat výběrové řízení na pozici koordinátora. To je dobrý odrazový můstek pro další kariéru, nejenom v rámci policejního sboru.“

Muž si vymění krátký pohled s Dianou Severinovou. Askerová z něj vyčte, že tento plán zjevně nepochází z ředitelovy hlavy.

„Sekejte latinu, Askerová,“ shrne, „a my vás pak budeme moct považovat za jasnou kandidátku.“

Ředitel povzbudivě nadzvedne obočí.

Askerová ze sebe dostane „dobře“. Pokouší se zpracovat, čeho byla právě svědkem. Než si to stihne ujasnit, zničehonic se u ní objeví máma s Viktorem v závěsu.

„Leonore, proč jsi mi tohohle mladého muže nepředstavila už dřív?“ zeptá se Isabel s hranou výčitkou.

Viktor podá ruku nejprve řediteli, pak Severinovým.

„Viktor Pettersson,“ představí se. „Lein přítel.“

Askerová se užuž chystá protestovat, ale ovládne se.

Viktor cosi pronese, všichni přítomní se rozesmějí. Zároveň ji vezme kolem pasu a přitáhne si ji k sobě. Askerová koutkem oka zahlédne, jak se Isabel spokojeně usmívá.

Útok ze zálohy, pošeptá jí hlásek v hlavě. Najednou má naplánovanou budoucnost, aniž by dostala sebemenší šanci k tomu také něco říct. A zároveň se jí před očima pohupuje nesmírně lákavá návnada.

Šance znovu rozjet kariéru. Odejít z Oddělení ztracených duší, a to za svých vlastních podmínek. Možná by se nakonec mohla dostat až na ministerstvo spravedlnosti.

Prý postačí, když bude hodná, když bude „sekat latinu“.

To by měla být hračka.

Ostatně si to už v minulosti vyzkoušela.

Před čtrnácti lety

„No tak, Leonore, pojď, zatancujem si!“

Některé z ostatních dívek se ji snaží přimět, aby se k nim přidala na tanečním parketu. Leo zavrtí hlavou a jako alibi pozvedne skleničku s pitím.

Je sobota, do maturity jí zbývá asi měsíc. Je na večírku.

Zkoušky se nebojí. Ve třídě je ve všech předmětech nejlepší.

Nyní se už v novém prostředí jakžtakž přizpůsobila.

Stálo ji to ale určité úsilí.

První rok neměla žádné kamarády. Poté co Prepper-Pera zavřeli do psychiatrické léčebny, přestěhovala se do Limhamnu k mámě, Junotovi a Camille. Mentálně ale zůstala na Farmě. Osamělá, nepříliš zvyklá na lidi a setkávání s nimi. Pod postelí měla neustále připravený ruksak pro případ, že by se Per znovu objevil, aby se mohl pomstít.

Druhý rok už byl lepší. Přizpůsobila se. Naučila se stýkat s lidmi, aniž by současně posuzovala, jak by mohli být nebezpeční, a přestala neustále hledat únikové východy.

Ve třetím ročníku se začala malovat, nosit jiné oblečení a boty, u nichž v první řadě nešlo o to, aby byly vhodné pro rychlý pohyb.

Našla si pár přátel, nebo přinejmenším známých. Začala chodit do hospody, přišla o panenství s klukem, kterého si pro tento účel sama vybrala. Byl to barman, o pět let starší než ona, potají s ním chodila asi půl roku. Zjistila, že se jí sex líbí, a on ji naučil, jak v něm být dobrá.

Nyní je tak dobře přizpůsobená a natolik atraktivní, aby ji zvali na nejdůležitější večírky. Třeba jako je tenhle.

Koná se v bytě v Ribersborgu. Za silnicí a pásem pláže se třpytí moře a na Öresundském mostě svítí světla.

Na parketu jí právě nadbíhá organizátor večírku Fredric Ullhammar. Je hezký a oblíbený. Typ, který se učil společenským stykům už od dětství. Golf, tenis, lyžování. Ví, jaké příbory použít, jaké pít víno i jak nápaditě poděkovat hostitelce.

Jeden z nás – řekla by o něm její máma.

Možná právě proto ji Fredric zajímá. Uvažuje, že se s ním vyspí. Aby ukázala, že může.

Že se už přizpůsobila.

Jejich pohledy se setkají. Dívá se na něj přes parket dostatečně dlouho na to, aby se za ní vydal.

„Ty jsi Leonore Lissanderová, viď?“

Leo přikývne. Na nové příjmení – není už nové, ale skoro čtyři roky staré – si pořád nemůže zvyknout. Isabel jí ho změnila, aniž by se jí zeptala. Dobrý způsob, jak začít znovu, řekla máma tenkrát, a jak starý život hodit za hlavu.

„Nechceš si zatancovat?“ zeptá se Fredric.

„Ne.“

Leo se napije drinku. Odmítnutí je správná taktika. Lidé jako Fredrik na ně nejsou zvyklí.

Fredric se tedy začne víc snažit. Zapojí svůj veškerý šarm.

Ona ho nechá, ať se pořádně snaží a předvede celou škálu.

A když se s ním později v jedné z ložnic vyspí, je si Fredric zcela jistý, že ji svedl, přestože to ve skutečnosti bylo naopak.

Její hlavní triumf však přijde až mnohem později, v době, když už spolu chodí pár měsíců a ona ho pozve domů na večeři. Když se na ni máma s potlačovanou pýchou zhruba v polovině hlavního chodu podívá, vyčte z jejího pohledu všechno, co potřebuje vědět.

Podařilo se jí dosáhnout svého cíle.

Proměnila se v normálního člověka.

Hill

Hill se probudí při nádechu. Na pohovce zřejmě usnul. V přítmí obývacího pokoje vidí červenou záři a obrovskou tmavou siluetu. Někdo se mu vloupal do bytu. Obr s rudýma očima a dlouhými úzkými zorničkami, jaké mají obojživelníci.

Hill se z pohovky prudce zvedne a schová se za jedním z křesel. Umělá srdeční chlopeň mu v hrudi zděšeně zavibruje.

Musí někoho zalarmovat, ale kde je telefon? Nikde ho nevidí.

Čeká, až se na něj Skleněný muž vrhne. Převrhne křeslo a sevře ho do své náruče jako medvěd. Nebude moct dýchat, žebra mu rozmačká na padrť, jako to tehdy udělal Gunnaru Irvingovi. A jemu tentokrát žádná Leo na pomoc nepřijde.

Ale nic se nestane. Všude je ticho a klid.

Uplyne několik vteřin a Hillovi se rozjasní.

Už zase měl noční můru.

Z kuchyně, z displeje mikrovlnné trouby vychází červená záře. Silueta je jen svetr, který si předtím pověsil na háček, aby mu uschl.

Zvedne se z podlahy, klesne zpět na pohovku a rozepne si mokrou košili. Tep se mu pozvolna zpomaluje.

Skleněný muž je po smrti, toho nikdo nevzkřísí. I tak Hilla pronásleduje skoro každou noc. Nutí ho, aby nechal svítit lampy jako malý kluk, co se bojí tmy.

Docela rád by zavolal Leo – jen aby uslyšel její hlas. Ale už dlouho spolu nemluvili.

Přesto uchopí mobil. Dva zmeškané hovory od Sofie.

Krucinál!

„Promiň,“ řekne, jakmile Sofie přijme hovor. „Usnul jsem, asi jsem si mobil přepnul na tichý režim. Ale jestli ještě chceš povečeřet, budu připravený za čtvrt hodiny.“

Sofie řekne něco přiměřeně podrážděného a pak přejde na své obvyklé téma. Její rozvod s manželem, boj o opatrovnictví.

Hill něco zamručí, přejde k oknu a poodhrne záclonu.

Ulice pod ním je tichá a klidná. Vidí jen samá zaparkovaná auta. Ví, že tři z nich patří jeho sousedům.

Ale čtvrté – to, které stojí nejdál – nezná.

Anebo zná?

Před několika týdny, když jel na kole, ho předjelo nějaké auto tak těsně, že o něj zavadilo bočním zrcátkem a on spadl.

Naštěstí vyvázl pouze s modřinami a odřeninami. Byla to zkrátka nehoda, se kterou člověk občas musí počítat, pokud jezdí na kole ve městě jako Lund, kde jsou úzké dlážděné ulice.

Jenže před pár dny byl málem sražen na přechodu pro chodce – auto se řítilo tak vysokou rychlostí, že před ním musel uskočit.

Od té doby se na ulicích důkladně rozhlíží.

Obě auta byla stříbřitě šedivá, ani stará, ani nová, a ničím se nápadně nelišila. Jedním si je ale bezmála jistý: obě registrační značky začínaly písmenem D, možná B.

Vozilo dole na ulici je také stříbrošedé, na jeho značku však z okna nevidí. Ano, mohlo by to být stejné auto.

V ústech má najednou sucho.

Sofie mluví dál, říká mu něco o posledním výbuchu bývalého manžela. Hill nespouští oči z auta a něco zamumlá. Věří, že je to odpověď, která se od něj očekává.

Auto najednou rozsvítí světlomety a z parkovacího místa vyjede.

Hill netuší, kdo sedí za volantem, na to má okno příliš vysoko a večerní světlo je příliš slabé. Stejně špatně vidí i na značku.

Auto zabočí za roh a zmizí mu z dohledu.

Nakonec z něj vidí jen červená zadní světla.

Sofie domluvila, Hill to skoro nepostřehne.

„Tak co?“ zeptá se Sofie.

„Ehm… rozhodně,“ odpoví Hill, aniž by věděl, na co vlastně odpovídá.

Několik vteřin je ticho.

„Víš, Martine…“ Tón Sofiina hlasu se změní, je teď opravdu rozčilený. „Jsem dost unavená. Zavoláme si radši ráno, jo?“

Ukončí hovor.

Hill zůstane stát u okna a dál upírá oči na nároží.

Šedá dívka

Ve svém prvním životě se oblékala do kůží a vlny, potulovala se Rezavým lesem a hledala ořechy a bobule. Aspoň si to myslí.

Vzpomínky na tu dobu má mlhavé. Vyprávěli jí to ostatní.

Jednou se prý stalo, že objevila rudné jámy.

Místa, kde lidé vykopávali horninu, která barví vodu a půdu dočervena. Kouzelnou rudu, kterou je možné rozdrtit a tavit. Proměnit ve šperky, nástroje a zbraně.

Jenže z hlubin přicházelo spolu se železem i něco jiného, temnějšího. Chamtivost, touha po moci, chtíč. A zlé skutky, které jsou s nimi vždycky spojené. Lidé Rezavý les odjakživa skrápěli krví.

Když občas fouká severní vítr, Šedá dívka slýchá v korunách stromů výkřiky mrtvých.

Její první život ale patří do minulosti. Upadl v zapomnění na tisíc let.

Vzpomínky na její druhý život jsou zřetelnější. V dobrém i ve zlém. Některé věci by raději měly být zapomenuty.

Jenomže Rezavý les nikdy nezapomíná.

Ani ona.