KOLÁČKY

A

RANDE K TOMU

FAKE DATES AND MOONCAKES

Text copyright © 2023 by Sher Lee

All rights reserved including the right of reproduction

in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Random House Children’s Books, a division of Penguin Random House LLC.

Cover art copyright © 2023 by Myriam Strasbourg

Translation © Tereza Dubenská, 2025

ISBN 978-80-284-0813-8

Mamce a tátovi,

kteří mi odjakživa věřili

Kapitola 1.

Něco se pálí. Teta Jade říká, že dokud je kouř bílý, nemusím se stresovat, ale jakmile zežloutne, mám průšvih. A jelikož dým žlutý je, musím se tryskem rozhodnout, zda zachránit omeletu se smaženými ředkvičkami, kterou jsem zapomněl obrátit, anebo pět vepřových špízů, co černají na grilu.

Když začne být kuchyně cítit spáleným masem, vrhnu se ke špízům. Seškvařený tuk hrozně čadí, a pokud se rozeřve požární alarm a aktivují postřikovače, máme všichni po srandě.

Megan mezitím sundá syčící pánev ze sporáku a střelí po mně pohledem. „Dylane, neměl jsi hlídat to čchaj tou kuej?“

„Do tří minut musí být hotová třicet osmička, šestnáct knedlíčků siao long pao!“ křikne na nás Tim výdejním okénkem. Je mu jedenáct, takže na bojiště ještě nesmí, ale jako naprostý borec obsluhuje pokladnu a přijímá objednávky zákazníků, kteří nás kontaktují on-line nebo zavítají do našeho bistra. Tim napsal algoritmus, který předpovídá čas, kdy hladem naštvaným zákazníkům dojde trpělivost a objednávku zruší. „A tetička Chengová pořád čeká na smažené nudle hokkien s krevetami!“

„Jdu na ty siao long pao!“ Honem sundám víko z parního hrnce, opatrně naberu knedlíčky a položím je do krabičky vyložené voskovaným papírem. Knedlíčky připomínají nestabilní prvky s jádrem z mletého vepřového plovoucím v nestabilní horké polévce zabalené v tenoučké vrstvě těsta. Pokud těsto praskne, polévka vyteče. Zničený knedlíček nevyhodíme, jeden z nás si na něm pochutná, ale máme jídlo prodávat, ne ho jíst.

Číňané věří, že jména silně ovlivňují osud jejich nositele, a proto většina restaurací používá ve svých názvech slova jako šťastný, veselý nebo zlatý. Zkrátka něco klidného, pozitivního… nenásilného. Když si teta Jade tady v newyorském Brooklynu zřídila singapursko-čínské bistro, možná ho měla pojmenovat jinak než Wokoví válečníci.

Jistá pravda se však v názvu skrývá. Teta Jade vypadá u sporáku jako bojovnice. Nevnímá chaos a plně se soustředí na duel se svým vyhlášeným jídlem, se smaženou rýží s vejci. Litinový wok žhne jako slunce, ovšem teta Jade zachovává ledový klid i ve chvílích, kdy kolem něj šlehají plameny. Uchopí rukojeť a s pomocí zahnutého okraje pánve vyhodí rýži do výšky. Právě díky neustálému přehazování získá rýže takzvanou wok chej neboli „dech woku“ – kouřovou chuť plamenů, která člověku ještě dlouho zůstane na jazyku.

Tim znovu strčí hlavu do okénka. „Volal Čchung, že píchnul! Jak to provedeme s objednávkami, co jsou připravené k rozvozu?“

Sakra práce. Jídlo rozvážíme do brooklynských čtvrtí Sunset Park a Bay Ridge a obvykle rozvoz zajišťují dva poslíčci na motorkách. Jenomže strýček Po je marod – každému ve věku našich rodičů říkáme strýček nebo tetička, i když nejsme příbuzní –, takže Čchung dneska musí všechno zastat sám. Navíc je Svátek práce, a tak máme vážně frmol.

Podívám se na tetu Jade a bratrance se sestřenicí. Teta má rukáv pocintaný sójovou omáčkou. Megan drží kolečko na pizzu, které používá místo nože, aby rychleji nakrájela jarní cibulku. Tim se mračí a kontroluje čas na pěti objednávkách, které čekají na doručení.

Teta ráda používá jedno kantonské rčení: Sup ko čcha wu, kau kor koj. Deset čajových konvic, ale pouze devět pokliček na jejich zakrytí.

„Já to rozvezu.“ Strhnu si zástěru a hodím ji na háček. „Vyndám si kolo.“

Snažíme se nedoručovat víc než tři objednávky najednou, abychom jídlo nepředávali studené, ale nemáme na výběr. S Timem naložíme krabičky s jídlem do obří termotašky, která je tak rozměrná a plná, že mi málem překotí kolo. Doufám, že nenarazím do popelnice nebo někomu neškrábnu auto. Název našeho bistra by tak dostal další význam, protože bych se do něj musel jako válečník po prohrané bitvě vrátit pěšky. Megan nesnáší moje špatné slovní hříčky.

Nasadím si helmu a šlápnu do pedálů. Vyhýbám se kalužím, kanálům ucpaným odpadky a suchému listí. Je první zářijový víkend, ale i po setmění zůstává ve městě horko jako v peci. Odpolední bouřka zmáčela ulice, takže je vzduch nejen rozpálený, ale i nesnesitelně vlhký. Než dorazím k prvnímu zákazníkovi, mám tričko celé propocené.

Rozvezu čtyři jídla a pokaždé se omluvím za zpoždění. Poslední zastávka je byt v Bay Ridge na Sedmdesáté čtvrté ulici. Vejdu do vstupní haly a ukážu vrátnému stvrzenku, kterou Tim jako obvykle pečlivě přišpendlil k růžku papírového sáčku. Objednávka je pro Adriana R. Doufám, že mi vzkáže, abych jídlo nechal na recepci, a já tak odsud mohl vypadnout.

Vrátný zvedne telefon a vytočí číslo bytu. „Dobrý večer, pane Rogersi. Přivezli vám jídlo. Jistě, ihned ho pošlu nahoru.“

Dneska mám fakt pech.

Zamířím do střešního apartmá. Když se výtah otevře, ve dveřích bytu se objeví kluk, kterému ještě není dvacet. Na sobě má šortky a značkové tričko. Díky platinově blond vlasům a vystouplým lícním kostem vypadá jako manekýn z newyorského týdne módy. Ale není to můj typ, zvlášť když na mě kouká, jako bych byl žvýkačka na podrážce jeho mokasín z telecí kůže.

„Adrian R.?“ zeptám se a vyrazím k němu.

„Už bylo na čase,“ prskne Adrian. „Je mi jedno, jak dobrá je vaše smažená rýže. Neměl bych čekat přes hodinu. Lidi potřebují jíst, víš?“

Rty mám rozpraskané žízní, prsty mám rozedřené od strouhání zázvoru a nohy mě bolí z pobíhání kuchyní a z rychlé jízdy na kole. Ale to víš, že jo. Lidi potřebují jíst.

„Omlouvám se, že jste tak dlouho čekal.“ Podám mu papírový sáček a za jeho zády si skrze prosklené stěny bytu všimnu překrásného výhledu na celý Brooklyn. „Dobrou chuť.“

K výtahu mi zbývá pár kroků, když se za mnou ozve křik. Otočím se.

„Co to sakra je?!“ Adrian nakukuje do krabičky s rýží a zhnuseně ohrnuje horní ret. „Tohle jsem si neobjednal!“

Opatrně se vracím zpět k němu. Tim málokdy zpacká pokyny. „Deset vepřových špízů a dvakrát smažená rýže s krevetami?“

„Ale bez jarní cibulky!“ Adrian serve lístek ze sáčku a vrazí mi ho do obličeje. „Vždyť je to tady napsaný! Tak proč je moje večeře obalená tím zeleným sajrajtem?“

Tim dokonce požadavek zvýraznil žlutě. Jenomže v tom zmatku jsme ho všichni přehlédli. Jarní cibulka je nasypaná navrchu a dala by se snadno sebrat. Něco mi však říká, že tenhle návrh by Adriana rozžhavil doběla.

„Omlouvám se, je to naše chyba,“ řeknu. „Jídlo jste platil on-line, takže vám peníze vrátíme na účet, ze kterého –“

„Kašlu na peníze. Chci to, co jsem si objednal!“ vybuchne Adrian. Jsem zvyklý na nakrknuté řidiče aut a autobusů, jejich hněv se ale nedá srovnat s tím, když vám nespokojený zákazník při doručování jídla řve přímo do tváře. „To mám mít jako radost, že mi vrátíte moje vlastní peníze za večeři, kterou jsem zaplatil, ale nedostal ani po hodině čekání? To mě máš za úplnýho blbečka?“

„No tak, broučku,“ ozve se z bytu další hlas. „Objednáme si pizzu, jo?“

Když se na prahu objeví druhý kluk, na všechno ostatní zapomenu. Je zhruba v mém věku a vypadá, že je napůl Asiat a napůl běloch. Na sobě má jen boxerky, což nejspíš znamená, že Adrianovi rodiče nejsou doma a oni mají byt jen pro sebe. Je mi naprostou záhadou, proč si Adrian vylívá zlost na chudáku poslíčkovi, když by třeba mohl k večeři slízávat šlehačku z břišáků toho fešáka.

„Nepleť se do toho, Theo. Já to zvládnu.“ Adrian do mě zabodne pohled. „Co kdybych měl na cibulku alergii, která by mě mohla zabít? A ty mi řekneš jenom, omlouvám se? Je váš kuchař slepej nebo negramotnej?“

Krev ve mně vře. Teta Jade nemá ani chvilku oddechu, jelikož maká šest dní v týdnu od rána do půlnoci, zatímco tenhle kluk si nejspíš neumí ani představit, co taková dřina obnáší.

„Máte dobrý důvod být naštvaný, že jídlo není podle vašich představ,“ vrátím mu to. „Nemáte ale právo navážet se do kuchařky, která je shodou okolností moje teta.“

„To je mi putna.“ Adrian mi strčí ukazováček do obličeje. „Víš co? Koukám, že ti to vůbec není líto. Chci odškodnění.“

Zmateně zamrkám. „Toho jídla jste se ani nedotkl. A peníze vám vrátíme.“

„Žádám odškodnění za citovou újmu, kterou jste mi způsobili. Mám nárok na finanční kompenzaci. Můj otec vlastní právnickou firmu.“

Hryznu se do rtu a potlačím vztek. Vyhrožovat žalobou je na hlavu, ale jestli je fakt alergický, pak jsme mu mohli vážně ublížit. Příprava jídla je zodpovědnost a my to skutečně zbabrali.

Jelikož jsem jídlo dovezl pokaždé pozdě, vysloužil jsem si víc zamračených pohledů než tuzérů. Sáhnu do kapsy a vylovím několik zmačkaných pětidolarovek. Zdá se, že Lily tento týden nedostane svoji oblíbenou psí mlsku se slaninou.

„Omlouvám se, další peníze u sebe nemám. Jestli chcete víc, musíte zavolat do bistra a promluvit si s mojí tetou –“

„Adriane, nech toho. Myslím to vážně.“

Theo vyjde ze dveří. Hnědé vlasy má po stranách krátké a nahoře mu trčí vzhůru. Na gumě jeho boxerek je nápis Armani. Vždycky se divím, proč lidi utrácejí za značkové spodní prádlo, když ho téměř nikdo nevidí. Aspoň poslouží v momentech, jako je tenhle, kdy jistý poslíček prožívá náročný večer a potřebuje drobet povzbudit. Tak jo, Dylane. Přestaň civět. Nemusíš jeho klukovi dávat další důvod, aby tě chtěl zavraždit.

„Fajn,“ řekne Adrian Theovi a pak se na mě naštvaně podívá. „Už si u vás nikdy nic neobjednám. A všude možně vás ohodnotím jednou hvězdičkou a rozhlásím, že mě vaše jídlo málem zabilo.“

Vrazí mi krabičku se smaženou rýží do ruky a zabouchne mi před nosem.

Ještě chvilku tam zkoprněle postávám, než se otočím k odchodu. Když vycházím z budovy, Čchung mi píše, že spravil píchlou pneumatiku a že se postará o zbytek dnešních objednávek.

Dřepnu si na obrubník vedle svého zamčeného kola a nadechnu se horkého vzduchu plného výfukových plynů. V břiše mi kručí, a tak otevřu krabičku s rýží. Říká se, že nejlepší smažená rýže by měla mít každé zrníčko obalené vajíčkem. Nejspíš jsem předpojatý, ale vsadím se, že teta Jade by všechny kulinářské mistry strčila do kapsy. Popadnu plastovou lžíci a nacpu si smaženou rýži do pusy. I když už vystydla, po tomhle pekelném večeru chutná jako to nejlepší jídlo na světě.

Kapitola 2.

„Nedivím se, že jsi zažil takové peklo,“ podotýká Megan, zatímco po zavíračce uklízíme kuchyň. „Vždyť je měsíc Hladových duchů.“

Během sedmého lunárního měsíce, který začíná na přelomu srpna a září, se podle buddhistů a taoistů otevírají brány pekla a duchové zemřelých se volně potulují naším světem. Pověrčiví lidé nevytáhnou po setmění paty z domu a nevlezou do vody ze strachu, že je utopenci stáhnou pod hladinu. Máma na pověry nevěřila a já taky ne. Ale tenhle rok moji prarodiče v Singapuru poprvé vykonají rituály i pro ni – položí na oltář jídlo a zapálí za ni vonné tyčinky a falešné peníze.

„No, jeden hladový pitomec mě seřval, protože jsme jeho smaženou rýži posypali jarní cibulkou,“ vyprávím sestřenici. „Tvrdil, že jsme ho mohli otrávit, a vyhrožoval, že nás donutí zaplatit odškodné za citovou újmu.“

„To jako fakt? Vůl.“

Vyliju zbytky čínského čaje na pracovní desku. Čaj ji jaksepatří odmastí, a navíc je šetrnější k životnímu prostředí než chemické čisticí prostředky. Megan zase drhne gril kouskem cibule. Její enzymy uvolňují nečistoty a připáleniny mnohem lépe než rejžák, jehož štětiny se ustavičně zasekávají mezi rošty.

Povzdechnu si. „Zhorší nám hodnocení a určitě zlanaří i hromadu svých zazobaných kámošů. Ale uklidnil se, když zasáhl jeho přítel.“

Pro vysportované kluky mám slabost, přestože sám nejsem kdovíjaký atlet – většinu svého kardio cvičení zastanu při pobíhání po kuchyni a zachraňování rýže před rozvařením.

„Jak jsi poznal, že je to jeho přítel?“ chce vědět Megan.

„Snadno. Vylezl z bytu polonahý. Ale byl k nakousnutí! Měl libovou postavu, ani gram tuku –“

Tim, který sčítá účtenky u výdejního okénka, nakrčí nos. „Dylane, to nepotřebuju slyšet.“

„Co nepotřebuješ slyšet?“ zeptá se teta Jade, když vejde do kuchyně.

„Dylan dostal sodu kvůli objednávce,“ odpoví Megan. „Ale zajímá ho jedině zákazníkův sexy přítel, o kterém se vyjadřuje jako o fláku masa.“

„To teda ne!“

„Tvoje slova, Dyle. K nakousnutí, libový, ani gram tuku… jak to máš nejradši.“

„Ne, to neříkej. Zní to hrozně.“

Megan se uculí. „Neboj. Všichni jsme občas povrchní.“

Megan je šestnáct, a je tak o rok mladší než já. Mámu s tetou Jade taky dělil jen rok. Mí rodiče se seznámili na Newyorské univerzitě a zůstali tu pracovat. Když se rozvedli, táta odešel do Šanghaje, kde si založil firmu. Teta Jade vystudovala kulinářskou školu v Hongkongu, kde potkala Meganina a Timova tátu. Když se rozešli, teta se s Megan a Timem nastěhovala do New Yorku.

Tetiným snem je vlastnit klasickou restauraci s pravými singapursko-čínskými pokrmy. Zatím má jen tohle malé bistro. V Sunset Parku leží brooklynská čínská čtvrť, ale nájemné na tamější Osmé avenue je moc vysoké. Protože objednaná jídla pouze vydáváme nebo je zákazníkům vozíme, můžeme zůstat na klidnější ulici nedaleko dálnice, vmáčknutí mezi prádelnou a obchodem s komiksy. Tahle bláznivá, chaotická kuchyně… je domov. Doslova. Bydlíme v malém dvoupokojovém bytě hned nad bistrem, do něhož vede schodiště za pultem. Já mám pokoj s Timem, Megan zase s tetou Jade.

Bratránek jde přepočítat peníze v pokladně a Jade zmizí zadními dveřmi se dvěma pytli odpadků v rukou.

Megan do mě drcne. „To ty vybíráš celý týden poštovní schránku?“

Zavrtím hlavou. „Já myslel, že poštu nahoru nosíš ty, protože čekáš na další tričko s Blackpink.“

Megan si povzdechne. „Už zase?“

Jade přebírá poštu jen tehdy, když má přijít dopis, který před námi chce schovat… například oznámení o nezaplaceném nájmu. Nikdy nic neřekne, ale my víme, že peněz je málo. Dodavatelé zkracují data splatnosti, ceny surovin letí nahoru. Zvyšovat naše ceny je kvůli velké konkurenci téměř nemožné. Timovi nezbylo než si půjčit housle z hudebky, protože dřevo jeho starých houslí popraskalo, a Megan přestala žadonit o nový telefon a zalepila si displej izolepou.

„Jsi pořád na tiktoku,“ říkám jí. „Nemůžeš natočit srandovní video o Wokových válečnících, které získá miliardu zhlédnutí?“

„Kdyby to byla taková hračka, nemyslíš, že bych to už dávno udělala?“ Megan drhne wok speciálním kartáčkem. Používáme litinové woky, které ručně vyrábí čínský kovář v provincii Šan-tung. Obvyklá čekací lhůta na jeho pánev jsou dva roky. „Neustále nás vychvaluju na sociálních sítích, ale lidi mají paměť jako zlaté rybky.“

Venku se ozvou kroky, a jen co teta Jade vejde do kuchyně, zmlkneme. Je očividně myšlenkami jinde a nás neposlouchá. S Megan si vyměníme pohledy.

Vyjdu na ulici, abych uklidil reklamní poutač se speciálními nabídkami. Tento týden prodáváme osm knedlíčků siao long pao za 5 dolarů a 95 centů. Poryv větru rozvíří suché listí. Připomene mi to zvuk, který vydávají zrnka rýže v hrnci, když je proplachuju. Leták přilepený k výloze našeho bistra zašustí ve větru a přitáhne mou pozornost. Soutěž v pečení měsíčních koláčků o Svátku středu podzimu: Nová generace.

Svátek středu podzimu je druhá největší slavnost po lunárním Novém roce. Připadá na patnáctý den osmého měsíce lunárního kalendáře, což odpovídá konci září nebo začátku října – letos to vychází na konec září. Všechny čínské čtvrti v New Yorku budou zdobit lampiony a v Sunset Parku na Osmé avenue se budou pořádat oslavy mezi Padesátou a Šedesátou šestou ulicí. Tisíce lidí se přijdou podívat na představení, projít si pouliční bazary a samozřejmě se nacpat vynikajícími měsíčními koláčky.

Loni si stejného letáku všimla mamka, ale to už bylo bohužel po termínu, do kterého se dalo přihlásit. Soutěž je určena dospívajícím cukrářům – studentům ve věku od šestnácti do devatenácti let. Každého z nich může doprovázet pomocný kuchař jakéhokoli věku, kupříkladu sourozenec, prarodič, rodič nebo kamarád. Do soutěže bude vybráno osm dvojic.

„Příští rok se přihlásíme spolu,“ navrhla mamka. „Když jsem byla malá, pomáhala jsem tvé babičce připravovat její speciální sněhové měsíční koláčky. Těsto mívalo ten nejkrásnější odstín modré. Moje mamka se recept naučila od své babičky.“ Zakřenila se. „My dva úplně všem vytřeme

zrak.“

Zvednu leták a zabolí mě u srdce. Loni touhle dobou si mamka tu bulku ještě nenahmatala. Najednou se mi sevře hrdlo a začnou mě pálit oči. Smutek se k vám často připlíží, když to čekáte nejméně. Vyvolá ho písnička, pronesená věta, vůně… a pak se člověk propadne do té propasti ve svém nitru, o níž už se domníval, že ji přemostil. O níž se domníval, že unese tu váhu.

Silou vůle obrátím pozornost zpět k soutěži. Uskuteční se v kulinářském studiu Lawrence Lima, slavného malajsijského kuchaře, který žije na Manhattanu. Jeho pořad Labyrint chutí představuje kulturně rozmanité gastronomické lokality po celém New Yorku. Patří k nejlépe hodnoceným televizním pořadům a vznikla díky němu bestsellerová kuchařka, kurzy vaření a řada hotových kořenicích směsí, které doslova mizí z regálů. (Dokonce i teta Jade prohlásila, že jejich směs na sayur lodeh, což je indonéské zeleninové kari s kokosovým mlékem, chutná téměř stejně, jako kdyby si ji člověk připravoval sám.)

Vítěz soutěže se nejen objeví v nadcházející epizodě Limova pořadu, ale rovněž si vybere restauraci, v níž se daný díl bude natáčet.

Zmocní se mě vzrušení. Většina účastníků by se spokojila s tím, že se objeví po boku Lima v televizi, ovšem pro mě by bylo daleko důležitější udělat reklamu Wokovým válečníkům.

Máma říkávala, že Svátek středu podzimu má rodina trávit spolu. Setkávat se. Letos poprvé ho budeme slavit bez ní. Zapojení do soutěže je dokonalý způsob, jak uctít její památku a představit naše bistro světu. Stačí, když připravím vítězný měsíční koláček podle receptu, který dědíme už po generace.

Vezmu leták dovnitř a zamknu za sebou vchod. Před pár měsíci se k nám někdo vloupal, roztřískal pokladnu a ukradl pět set dolarů. Čchung pomohl tetě nainstalovat alarm a nad dveře dal zvonek aktivovaný pohybem. Bydlíme tu čtyři a má fenka korgi jménem Lily. Je nebojácná, ale není hlídací pes. Představa, že by nějaký zločinec vnikl až nahoru, zatímco spíme… ta představa je ještě děsivější než duchové. Dokonce i ti hladoví.

Kapitola 3.

Je nedělní ráno. Otevíráme až za hodinu, jenomže dnes je tak nesnesitelné horko, že nechám vchod pootevřený, abych trochu vyvětral. Většina čínských bister je vymalovaná červenou, která má přinášet štěstí. Ale teta Jade vybrala zelenou, která je rovněž příznivá a odlišuje nás od ostatních.

V přední části bistra je malý parapet a několik dřevěných stoliček pro lidi čekající na objednaná jídla. Na pultu vedle pokladny sedí bílá porcelánová kočka, která rytmicky mává pravou tlapkou, aby vítala zákazníky a přinášela štěstí. Kdysi se tu nacházel bar, ovšem teta si nemohla dovolit renovaci ničeho jiného než kuchyně, takže interiér našeho bistra stále připomíná hospodu. Jsou tu odhalené stropní trámy a dřevěné obložení na cihlových stěnách. Přestože výzdoba některé zákazníky zarazí, kvůli jídlu se vždycky rádi vracejí.

Z háčku na zdi sundám Meganinu zástěru s Hello Kitty. Moje bílá se pere a nechci si čisté triko umazat moukou. Hřbetem ruky si odhrnu ofinu z čela. Potřebuju ostříhat. Megan letos v létě trvala na tom, abych vyzkoušel účes, jaký nosí korejské hvězdy – vlasy jsou po stranách kraťoučké a nahoře dlouhé a prostříhané, takže se dají nosit různými způsoby. Šla se mnou do kadeřnictví v čínské čtvrti, a dokonce na mobilu ukázala kadeřnici, jak by si to představovala. „Ať vypadá jako popová hvězda.“

Nechtěl jsem nic extra nápadného. Nezpívám v chlapecké kapele a nemám čas si každé ráno vlasy fénovat nebo žehlit. K čemu to vůbec je, když je venku přes třicet stupňů?

Zvolili jsme kompromis. Nahoře mi vlasy zůstaly středně dlouhé, aby se daly ulízat dozadu voskem nebo nechat rozpuštěné jako ofina. Sluší mi to víc, než jsem čekal. I Megan byla spokojená.

„Vaše děvče?“ zeptala se kadeřnice.

Zasmál jsem se. „Sestřenice.“

Megan sedí u výdejního okénka a odděluje hlavičky a ocásky fazolových klíčků. V uších má sluchátka a na mobilu sleduje nový videoklip kapely Blackpink. Teta šla do obchodu pro zeleninu, kterou dnes ráno náš dodavatel zapomněl přivézt. Tim sedí u pultu s nosem zabořeným do učebnice matematiky z druhé ruky. Lily pobíhá kolem a střídavě honí svůj oblíbený gumový míček a útočí na tkaničky mých tenisek.

Sedím u malého barového stolku poblíž pultu, kde mám rozložené ingredience na přípravu siao long pao. Nejprve z těsta vytvaruju dlouhý váleček, který pak rozdělím na malé kousky. Z nich vyválím kolečka a doprostřed položím kuličku mletého vepřového masa, které bylo přes noc v mrazáku. Jiné čínské restaurace nabízí náplně z krabího masa, hřebenatek a krevet. Ale protože se specializujeme na tradiční singapursko-čínskou kuchyni, zůstáváme věrní vepřovému.

Zvonek nad dveřmi cinkne. Lily zaštěká.

Zvednu hlavu. „Promiňte, ještě máme –“

Odmlčím se. Ve dveřích stojí ten sexy kluk ze včerejška.

„Ahoj.“ Theo se na mě nesměle usměje. Na sobě má džíny a černé tričko s logem, které nepoznávám, což nejspíš znamená, že stálo nekřesťanské peníze. Vlasy má rozcuchané tak, aby to vypadalo, že takhle vylezl z postele. „Nevím, jestli si mě pamatuješ, ale včera –“

„Pamatuju,“ vyhrknu.

Megan odtrhne oči od k-popového videa, Lily se k Theovi začne plížit a vycení zuby.

„Lily!“ Honem ji chytím za obojek. Nesnáší cizí lidi a vrčí na každého, koho nezná. „Promiň, je adoptovaná a snadno se vyleká. Snažím se ji to odnaučit. Vydrž, něco zkusím.“

Natáhnu paži, namířím ji na Thea a jdu k němu, dokud se nedotknu jeho ramene. Naučil jsem Lily, aby to chápala jako znamení, že ten cizí člověk je můj kamarád. U několika pravidelných návštěvníků psího parku to zabralo, ale teď to poprvé zkouším na někom, koho nikdy neviděla.

Vtom mi docvakne, že se Thea dotýkám. Čekám, že ucouvne, ovšem on se ani nehne.

Lily na něj vrhne zlostný pohled, ale vrčet přestane. Obrátí se ke mně, aby se podívala, co na to říkám.

„Šikovná,“ pochválím ji. „Moc šikovná. Zůstaň.“

Tim se podívá na Thea. „To tvůj kamarád nechal na hromadě recenzních serverů jednu hvězdičku pod uživatelským jménem alergik-na-blbečky?“

„Kristepane. On to fakt udělal? Donutil jsem ho přísahat, že to nechá plavat.“ Theo zní, že je opravdu na rozpacích. „Přišel jsem se omluvit za to, co se stalo.“

„Byla to naše chyba,“ opáčím. „Kontroloval jsem to a peníze jsme mu vrátili.“

Theo vytáhne z peněženky bankovku. „Tady. Považujte to za dýško.“

Zírám na stodolarovku. „Nechtěl jsi mi dát deset dolarů?“

Theo se uchechtne. „Ne, nechtěl.“

„Za co to je?“ ptá se Megan. „Taneček na klíně?“

Theo k ní otočí hlavu. Megan přistoupí k výdejnímu okénku a probodne ho pohledem. „Jak se jmenuješ?“

Thea její nepřátelství očividně překvapí. „Theo Somers.“

Megan zkříží ruce. „Kdes sebral takové příjmení? Nevypadáš jako běloch.“

„Můj táta je běloch a rodina mojí mámy pochází z Hongkongu –“

„No, evidentně si neuvědomuješ, že dávat spropitné se v čínské kultuře považuje za obří urážku,“ přeruší ho Megan. „Zkus tohle v Číně a servírka tě dohoní, peníze ti vrátí a zpraží tě zhnuseným pohledem, jako bys byl pandí hovínko.“

Nervózně se zašklebím. Megan si nebere servítky.

Theovi spadne brada. „Promiň, nevěděl jsem –“

„Tak si to shrneme,“ utne ho Megan znovu. „Nejdřív dovolíš, aby si tvůj kluk zchladil žáhu na mém bratranci kvůli jarní cibulce, a teď se to snažíš vyžehlit tím, že mu házíš prachy, jako by byl nějaký chudák?“

Nastalé ticho ruší jen hučení stropního ventilátoru. Theo vypadá, jako by si dal do pusy zkažené nudle, ale nechtěl to na sobě dát znát.

Megan zničehonic vyprskne smíchy.

„Kdyby ses teďka viděl! Ten tvůj výraz je k nezaplacení. Škoda, že jsem si to nenatočila.“ Šťouchne Thea do ramene. „Jsme v Brooklynu, ne v Pekingu! To víš, že milujeme pořádné tuzéry! Sklenice na dýška stojí hned vedle pokladny.“

Theo nedokáže skrýt úlevu. Stejně jako já.

Megan se na Thea uculí, jako by právě prošel její zkouškou. „Když už jsi tady, nedáš si něco k jídlu?“

„Naše týdenní specialita jsou siao long pao,“ ozve se Tim. „Osm jich stojí pět dolarů devadesát pět, takže za sto dolarů jich dostaneš sto třicet čtyři.“ Ani nepotřebuje kalkulačku.

Theo se skloní k siao long pao na táce přede mnou. „Tyhle jsi dělal sám?“

„Každý den chystáme čerstvé. Teta by nám nikdy nedovolila podávat zamražené. Dáš si těch osm?“

„Jasně,“ odpoví Theo. „Zvlášť když jsi je připravil ty.“

Neubráním se úsměvu.

„Dobře, už se nese osm knedlíčků.“ Megan vyškubne Theovi stodolarovku z ruky. „Ze zbytku zaplatím mámě sushi, až budeme mít volno.“

„Počkat, já myslel, že mi někdo zatančí na klíně,“ pronese Theo s kamennou tváří.

Srdce mi vyskočí až do krku a já se málem udusím.

Megan na mě mrkne a ukáže na Thea. „Tenhle klučina se mi líbí.“ Popadne tác s knedlíčky. „Půjdu zapnout pařák. Vy kluci zůstaňte tady a povídejte si, jo?“

Když Megan mizí v kuchyni, tváře mi přímo hoří. To, že na mě Megan a Tim práskli, že jsem jim po včerejším rozvozu vyprávěl o Theovi, je ještě horší než skutečnost, že mám na sobě zástěru s Hello Kitty. Honem ji sundám.

„Promiň, Megan si ráda z lidí utahuje,“ řeknu. „Netušil jsem, že ti to dá takhle sežrat. Fakt.“

„Po tom, jak se k tobě Adrian zachoval, jí to nevyčítám.“

Zavrtím hlavou. „Ale měla pravdu. Číšníky v Číně spropitné urazí, protože věří, že dobrá obsluha patří k jejich práci. A ta jarní cibulka byla naše chyba, takže tvůj kluk měl právo se zlobit.“

Doufám, že mi Theo řekne, že to není jeho kluk, a nabídne mi naprosto logické vysvětlení, proč se svlékal v Adrianově bytě. Nebo proč mu říkal broučku.

On však mlčí. Přejde ke stěně vedle pultu, na níž visí směsice fotek v nesourodých rámečcích. Na několika snímcích je teta Jade s hongkongskými celebritami, které chodily do podniku, kde pracovala, ale na zbytku je rodina. Teta a máma jako malé holčičky s babičkou a dědou. Šestiletá Megan se dvěma chybějícími předními zuby zvedá Tima k jeho narozeninovému dortu. Megan, Tim a já před pár lety v zoo v Prospect Parku krmíme alpaku.

„To je focené v Singapuru, viď?“ Theo ukáže na poslední fotku, na níž jsme všichni: máma, teta, Megan, Tim a já. V pozadí je ikonický hotel Marina Bay Sands se svými třemi mrakodrapy, na jejichž vrcholu leží dlouhá lávka se zahradou, připomínající obří zakotvenou loď.

„Jo. Loni v prosinci jsme jeli navštívit mé prarodiče.“ Tim byl zrovna jako většina kluků jeho věku takový neohrabaný a hubený, takže se babička neustále strachovala, že je příliš vychrtlý. Megan je na fotce vysoká a dlouhonohá a pózuje se svůdnou grimasou, kterou okoukala od svých k-popových idolů. Vlnité vlasy tety Jade, osvobozené od síťky na vlasy, vlají ve větru. Krempa mámina klobouku vrhá stín na její popelavou tvář. Sice jí zase začaly růst vlasy, ale nechtěla, aby na ni lidé zírali. Na očích má sluneční brýle, protože kvůli chemoterapii byla citlivá na světlo.

„Narodil ses tam?“ zeptá se Theo.

„Ne, ale mamka s tetou jo.“ Ukážu na snímek dvou puberťaček v tokijském Disneylandu. „Tady jsou na první dovolené, na kterou jely jenom ony dvě.“

Theo se ke mně otočí. „Chodíš tady někde do školy?“

„V Sunset Parku.“ Moje střední se nachází jen pár ulic odsud a navštěvuje ji i Megan. „Příští týden nastupuju do čtvrťáku. A co ty?“

„Jsem taky ve čtvrťáku na soukromé škole v Bay Ridge. Je kousek od mého domu.“

Je srandovní, že to říká, jako by studoval na střední se školným padesát táců ročně jen a pouze proto, že stojí kousek od jeho bydliště. I do čtvrti Bay Ridge rozvážíme – kdykoli jedu kolem téhle školy, potají pokukuju po bohatých děckách, co posedávají na schodech před vchodem. V těch jejich kašmírových svetrech s vyhrnutými rukávy by si je člověk spletl se studenty těch nejelitnějších univerzit v zemi. Theo není výjimkou.

„Hezké tričko, mimochodem,“ dodá Theo.

Je na něm napsáno Množte dobré skutky, ne štěňata a přinesl jsem si ho z jedné adopční akce, kterou každé léto pořádá veterinární klinika. I po mámině smrti tam chodím pomáhat jako dobrovolník.

„Odtud mám Lily.“ Přitáhnu stoličku k malému stolku u pultu. „Posaď se a já se mezitím skočím mrknout na knedlíčky.“

Když vejdu do kuchyně, Megan stojí u parního hrnce, v němž se vaří voda. Pára vystřeluje otvory, vytváří maličké gejzíry.

„Máš pravdu, Dyle,“ prohlásí. „Je k nakousnutí.“

„Pššt! Sedí hned za dveřmi. Uslyší tě!“

„Co tu vůbec děláš?“ Na bavlněnou utěrku v kulatém bambusovém košíku položí osm syrových knedlíčků. „Dala jsem vám dvěma skvělou příležitost promluvit si mezi čtyřma očima.“

„Vůbec mě nenapadá, o čem si s ním mám povídat. Nechci jen tak blábolit.“

„Mohl by ses ho zeptat na velikost spodního prádla. Od oka bych ho tipla na emko,“ uculuje se sestřenka. „Ale těžko říct, když má na sobě kalhoty.“

„Meg, přísahám, že kdybys nedržela ty knedlíčky, zabil bych tě.“

Megan se rozřehtá a položí bambusový košík na parní hrnec. Jídlo se vaří pomocí páry, která vychází z hrnce a proniká otvory v košíku. Teta nám vyprávěla, že když pracovala v restauraci, která se specializovala na knedlíčky dim sum, obsluhovala na pařáku minimálně pět pater bambusových košíků, v nichž se pokrmy vařily různě dlouho.

O deset minut později vycházím z kuchyně se zakrytým košíčkem. Theo stojí s Timem u pultu a prohlíží si struny houslí, které si bratránek půjčil z hudebky. Tim mu zrovna vykládá, že jim prokluzují kolíčky. Překvapí mě, že je nacházím v družném hovoru. Tim je introvert a cizím lidem se neotevře, pokud s ním nerozebírají matiku nebo hudbu.

„Díky za tip, zkusím to,“ řekne Tim, strčí si housle pod paži a s Lily v patách zmizí nahoře.

Theo přijde ke stolu. Já před něj položím košíček, zvednu víko a vypustím dramatický oblak páry.

„Voní skvěle.“ Theo se skloní a prohlédne si osm knedlíčků. „Máma říkala, že jíst siao long pao je umění. Když jsou moc horké, o polívku si spálíš jazyk. Když je ale necháš vystydnout, těsto vyschne a praskne, jakmile knedlíček zvedneš.“

„To je dobrá rada.“ Podám mu plochou lžíci, hůlky a mističku s černým rýžovým octem a plátky čerstvého zázvoru. „Pusť se do nich, až budeš chtít.“

„Mám otázku.“ Theo ukáže na přísady rozprostřené na mé straně stolu. „Už jsem jich snědl kvanta, ale pořád je mi záhadou, jak se polévka balí do těsta.“

Posadím se naproti němu. „No, nejdřív uvaříme vepřové kosti s masem, pak vývar přecedíme a dáme do lednice. Když vývar ztuhne, přidáme do něj mleté vepřové maso a celé to zabalíme do těsta. Když jsou knedlíčky na pařáku, polévka se teplem zase rozpustí.“

„Geniální.“ Sluneční paprsky pronikající oknem barví Theovy vlasy do světle hnědé. „Jak to, že polévka nevyteče, a jak vytvoříš ty vlnky v těstě?“

„To je to nejsložitější,“ odpovím. „Zpackal jsem jich desítky, než jsem si osvojil správnou techniku. Fígl je v tom, že ze všeho nejdřív vytvoříš jednotlivé záhyby a teprve poté je přimáčkneš k sobě a stočíš. Šéfkuchaři v michelinských restauracích podávají knedlíčky výhradně s osmnácti záhyby.“

„To je šílené, když uvážíš, jak jsou maličké.“ Theo si vezme hůlky. „Teď si je budu víc vychutnávat, když vím, kolik práce dají.“

Zvedne knedlíček, aniž by porušil těsto. Působivé. I hůlky drží správně. Máma ho to naučila dobře. Namočí knedlíček do omáčky z octa a zázvoru, položí ho na lžíci, ukousne špičku, aby uvolnil páru, a teprve pak ho sní celý.

„Hmm, chutnají fantasticky,“ zamumlá s plnou pusou. „Těsto je měkoučké a mleté maso i polévka jsou skvěle dochucené. Vynikající.“

„Až budeme točit reklamu, najmeme si tě,“ zažertuju.

Usměje se. „Řekni, na kterém kanálu má běžet, a já to zařídím.“

Nepoznám, jestli to myslí vážně, nebo ne. Nedokážu si představit, jak by se tvářila teta, kdyby se u nás zjevil filmový štáb. „Ehm, já si dělal srandu. Reklamu si nemůžeme dovolit.“

Mám fakt kliku. Když konečně potkám někoho, kdo se mi líbí, seznámím se s ním v luxusním apartmá jeho kluka.

„Co je to?“ zajímá se Theo.

„Jak chutnají? Po borůvkách?“

Table of Contents

Kapitola 1.

Kapitola 2.

Kapitola 3.