Copyright © Světlana Witowská, 2025

Lenka Bradáčová, Zlata Holušová, Eva Jiřičná, Věra Jourová, Simona Kijonková, Milena Králíčková, Barbora Krejčíková, Aneta Langerová, Taťána le Moigne, Daniela Pešková, Martina Riebauerová, Simona Stašová, Kateřina Šimáčková, Libuše Šmuclerová, Kateřina Tučková, Katarína Vlčková, Jana Zielinski

Graphic design © Kristýna Kopřivová, 2025

Photos © Tomáš Bederka, Lenka Hatašová, Petr Hrubeš, Petr Jandera pro Vogue Leaders, Helena Kadlčíková, Věra Luptáková pro Český rozhlas, Nguyen Phuong Thao, Vladimír Novotný, Matěj Slávik pro Hospodářské noviny, Michal Šula pro Seznam Zprávy, Vojtěch Veškrna, Jan Zátorský pro MAFRA

All rights reserved.

ISBN 978-80-284-0641-7

Úsměv a dráp

Sebe-vědomé. Hezký název. „Malá pomlčka“, která umí velké věci. Vědomé si samy sebe, své hodnoty, svých schopností, ale možná i nedokonalostí a chyb. S pomlčkou to slovo zní přece jen o trochu líp a sympatičtěji, protože sebevědomí, někdy vnímané i lehce agresivně, v sobě najednou obsahuje i příměs jisté pokory.

Vzpomínám si na den, kdy jsme se Světlanou po letech potkaly v nově složeném týmu ve zpravodajství České televize. Já po dvaceti letech v printu, a tudíž s televizním sebevědomím na bodu nula. Ona kurážná a obrazovkou ostřílená. „Vůbec nevím, jak to dám,“ svěřila jsem se jí se svými obavami, když jsme chystaly první společné vysílání. A ona odpověděla: „Ty? O tobě vůbec nepochybuju! Zato já jsem totálně vyklepaná.“

Klepala se i před sedmi lety v Rudolfinu, kde ji čekala premiéra prezidentského duelu mezi Milošem Zemanem a Jiřím Drahošem. Doteď si vybavuju, jak jsme ji před přímým přenosem drželi s editorem za ruku a snažili se hodit její (ale samozřejmě i tu svoji) duši aspoň trochu do zenu. Doteď slyším, jak se jí v první větě rozklepal hlas. Pak vystřihla suverénní výkon, který ji katapultoval mezi moderátorskou extraligu.

Zdravé sebe-vědomí zahrnuje schopnost být si vědoma jak vlastních schopností, tak slabin a nejistot. Právě ona souhra protikladů a nalezení jejich rovnováhy bývá klíčem k úspěchu. Černá i bílá, jin i jang, nahá i oblečená. V případě Světlany třeba úsměv a dráp. Zapomeňte na klišé, jako jsou vysoké podpatky a hluboké výstřihy, protože usmát se na hosta odzbrojujícím způsobem a vzápětí ho seknout větou „Neříkejte mi Světlano, já vám taky neříkám Jaroslave,“ je ta skutečná a rafinovaná ženská zbraň. Každá máme jiné a v každé z nás se skrývá nejen jedna žena, ale rovnou dvě.

Silná, a přesto zranitelná. Asertivní, a přece v hloubi nesmělá. Hodná, a přece zlobivá. Protože každá hodná holka touží být trochu mrcha a každá mrcha má v sobě i kousek hodné a zraněné holky, nebo si tak aspoň připadá. A stejně tak každá obyčejná holka chce žít neobyčejný život, zatímco ta slavná a úspěšná by si přála být aspoň chvíli docela obyčejně neviditelná, protože na vrcholu fouká a člověk si tam občas připadá trochu sám.

Následujících šestnáct sebe-vědomých žen patří mezi ty, které vidět jsou. Každý ten příběh je jiný. Některé se vypracovaly svým talentem a dřinou k vítězství ať už ve sportovní, nebo pěvecké soutěži, jiné dokázaly prorazit skleněný strop v mužském světě, aniž by jim k tomu dopomohly nějaké kvóty a aniž by po nějakých takových kvótách toužily. Jen musely dřít víc a být lepší než ti muži, aby se jim vůbec vyrovnaly.

O ženách se často říká, že nejsou tak orientovány na výkon a na výsledek jako muži. Některé ne, některé ano, to bychom neměli ty vítězky Wimbledonu. Ale jedno vím: v tom, co dělají, potřebují vidět smysl a musí je to dělat šťastnými. Potřebují najít onu rovnováhu.

Vybavuji si okamžik, kdy měla moje dcera skvěle našlápnuto v taneční sportovní kariéře, a před mistrovstvím světa dostala otázku, co by chtěla být. Odpověď nezněla „mistryně světa“, ale „světově známá tanečnice“. Když následně opustila svět vrcholových soutěží a vyklidila z pokoje všechny medaile, které jí přestaly přinášet radost, utěšovala mě Světlana slovy: „Nebreč. Život je barevnější než kamínky na tanečních šatech.“ Dnes má dcera na sociálních sítích desítky tisíc sledujících, a i když se vydala jinou než sportovní cestou, svůj skutečný vrchol vidí z nové perspektivy a tančí jako o život. A doufám, že ještě dlouho bude.

Jak říká jedna z hrdinek této knihy a dost možná úplně nejstarší ze všech šestnácti: „Nejlepší práce je ta, která teprve přijde.“

Martina Riebauerová

Foto: Michal Šula, Seznam Zprávy

Lenka

Bradáčová

nejvyšší státní zástupkyně

a vysokoškolská pedagožka

„Vliv jsem vždy vnímala jako příležitost měnit věci kolem k lepšímu.“

Prý je vaší srdeční záležitostí Afrika. Jak se to stalo?

Úplnou náhodou. Bylo to krátce poté, co jsem skončila studia na právnické fakultě. Dostali jsme s mým budoucím manželem nabídku půjčit si byt v Kapském Městě v Jihoafrické republice. Takže jsme se ještě se dvěma kamarády vydali na cestu. Nikdy předtím jsem v Africe na jih od rovníku nebyla. Přijeli jsme tam, půjčili si auto a začalo seznamování se s koutem světa, který vás rychle přiblíží k tomu, co je opravdu důležité, a současně si vás podmaní nepopsatelným kouzlem. A tak jsme se tam záhy vrátili, tentokrát byla cílem Namibie, bývalá německá kolonie, považovaná za jednu z nejbezpečnějších zemí a já dodávám i nejkrásnějších. Najdete tam vše, co si turista přeje v Africe vidět, pouště, písečné duny, horské kaňony, oceán plný vodních živočichů a v národním parku Etosha nádherná zvířata. A k tomu tam žijí velmi milí lidé ovládající angličtinu. Už tehdy jsem si uvědomovala, jak my Evropani máme mnohdy o Africe zkreslenou představu a podceňujeme ji. Mladá průvodkyně třeba věděla, kde leží Česká republika, a k tomu znala další zeměpisné reálie. Jediná otázka, kterou mi tehdy položila, byla, jak vypadá sníh – ne ten z lednice, ale opravdový, co padá z nebe. Jaký je to pocit na něj sahat.

A jak jste jí to vysvětlili?

Vysvětlete pocit z dotyku, to je téměř nepřenosné. Přemýšlím od té doby o tom, jak některé věci můžeme opravdu poznat jen zkušeností. Do Namibie jsem poté zavítala ještě dvakrát. Jezdila jsem do Afriky až do covidu. Ráda bych se tam vrátila. Čerpám z ní, i když přednáším studentům na univerzitě. Kdysi jsem si ze zdánlivě banálního rozhovoru s masajským průvodcem v Keni přivezla poučení, k němuž se stále vracím. Domorodec, který ráno přiběhl osm kilometrů ze své vesnice a zjevil se náhle vedle vás a večer poseděl u ohně a najednou byl stejně tiše pryč. My se ho ptali na život v savaně a on nás na ten evropský. Na otázku, co děláme, jsem se mu jala vysvětlovat naše pojetí justice, nestranného soudce a státního zástupce. A on to celé zhodnotil prostě: Tak to by u nás nešlo. Jak vás může soudit někdo, kdo vás nezná? On o vás přece nic neví. U nás soudí kmenový náčelník. Zná nás od malička, ví, kdo je zlý, kdo je dobrý, kdo krade, kdo je špatný člověk. A poučení: Systém je důležitý, ale většina mu musí důvěřovat a musí ho respektovat. Pokud tomu tak není, ani ten nejpropracovanější systém fungovat nebude. Což platí obecně. Proto mluvím často o tom, že justice je tak silná, jak silná je důvěra v ni.

Kdo podle vás pozná skutečnou Afriku, vrací se do Evropy s posunutými hodnotami. Jak tedy Afrika změnila váš pohled na svět, na to podstatné?

Lze to vyjádřit slovem nadhled. Ve smyslu rozlišovat, co je v životě skutečně důležité. Jsou to mezilidské vztahy, na těch Afrika stojí. Na tom, že fungují rodina, solidarita v komunitě. Tihle lidé jsou na ně odkázaní. A kontakt s přírodou, s níž jsou pevně spjatí, a současně tam lidé vědí, že je zásadní tomu všemu porozumět. Věřím, že při zachování těchto hodnot je člověk schopen přežít všude.

Dokázala byste tam žít?

Umím si představit, že ano. Zrovna Namibie je mi velmi blíz ká.

A kdybyste tam žila, myslíte si, že byste byla součástí systému spravedlnosti?

Asi ano. Nejspíš bych tam jen neseděla na farmě a neprohlížela si přírodu.

Vaším snem je vidět v Africe lovit lva. Co vás na tom láká?

Zážitek nejen z toho, jak jsou tyhle kočky majestátní, ale i potvrzení, že všechno má svá pravidla, i to, kdy a proč král zvířat loví. Ne z rozmaru, ale z nutnosti. Řada lidí, kteří si tohle neuvědomují, řekne, že je to přece hrozně nebezpečné. Vylezete z auta, rozhlédnete se a sežere vás lev. Představa vytvořená z neznalosti. Ale přiznávám, že jsem měla obavu i já. Je třeba mít respekt, ne strach. To mi připomíná scénu z první cesty, kdy jsme malým autem vjeli do parku a najednou se na nás z pár metrů čelním sklem díval slon. Tu chvíli, to napětí si pamatuji dodnes. Krom životního zážitku se nám nestalo nic, podíval se a šel dál.

A láká vás to vidět? Nebo byste si troufla i lovit?

Ne, to ne. Já mám k lovu zvířat velmi vyhraněný vztah. Ráda je pozoruji, jestli je pro mě něco dokonalé, tak příroda.

Umíte střílet?

Několikrát jsem si to vyzkoušela. Možná kdybych se tomu věnovala, nebyla bych úplně špatný střelec. Ale lovit zvířata není pro mě.

Ale vy jste vlastně taková lovkyně. Možná i velkých zvířat, nebo ne?

Někteří o tom tak mluví. S jistou mírou nadsázky možná ano. Ale naše práce není o lovu, ale o hledání. Hledání pravdy.

A máte ráda adrenalin? Zkoušela jste třeba bungee jumping či let balonem? Nebo skok s padákem?

Ano, letěla jsem balonem, skočila v tandemu s padákem. Také jsem zkusila potápění. Sama moje práce je adrenalinová a k tomu jsem hodně soutěživý typ. Když se mě studenti ptají, co všechno obnáší práce státního zástupce, začínám tím, co od ní rozhodně čekat nemají, a to je klid. Naše práce je zaměřená na cíl a už v tom je velký kus adrenalinu.

Umíte riskovat v životě, v práci?

To se musí.

Riskujete víc v práci, nebo v životě?

Jak kdy. Ale v práci se snažím udělat vše pro jistotu výsledku.

I když nosíte spíše kalhoty, tak o vás média píší jako o Cattanim v sukních. Kdybyste se sama měla připodobnit k nějaké filmové či knižní postavě, kdo by to byl? Anebo kdyby o vás někdo točil film, kdo by vás měl hrát?

To vím docela přesně. Pokud jsem byla v minulosti tvůrcům inspirací, filmovou postavu ztvárnila paní Kristýna Frejová.

A hraje vás dobře?

Velmi přesvědčivě. A k rolím mám ještě jinou historku. Před pár lety jsem na právnické fakultě potkala paní Simonu Babčákovou, která hrála jednu z hlavních rolí v komediálním seriálu o vodnících Neviditelní a líčila mi, jak dostala pokyn od režiséra, aby to zahrála „někde mezi inspektorem Clouseauem a doktorkou Bradáčovou“.

Je nějaká postava, která by vás vystihovala lépe než Cattani? Nebo je to přiléhavé připodobnění?

Tohle mediální připodobnění vnímám jako ocenění odvahy. Reálně jsou naše role částečně odlišné. Filmový komisař Cattani byl policistou se vším všudy. Úkolem státního zástupce je policii kontrolovat, usměrňovat nebo i vybízet k aktivitě, pokud je nečinná. My obvykle nezajišťujeme důkazy, ale hlídáme jejich kvalitu, hodnotíme je a potom s nimi vedeme boj o právo před soudem. Cíl je ale stejný, odhalení a postavení pachatele trestného činu před soud.

A ona postava, která by to vystihovala, mě teď nenapadá.

Vy se ale moc nedíváte na detektivky, vím, že je ani nečtete, ale myslím, že jste kdysi někde říkala, že máte ráda básně, jsou pro vás mnohem lepší než próza, jelikož ve verších, pokud je umíte číst, je všechno to, co najdete v tlusté knize.

A najdete to rychle.

Potřebujete čas, šetříte čas?

Myslím, že jako všichni. Jsme na rozdíl od generací před námi obklopení technologiemi, jejichž smyslem mělo být mimo jiné, aby nám ušetřily čas tím, že přeberou některé naše úkoly. Zdá se mi ale, že jsme jim místy podlehli a kvůli závislosti na nich, u mladé generace ještě výraznější, máme méně času na důležité lidské věci. Jako se vzájemně potkávat, mluvit spolu nebo třeba jen tak lelkovat. Poezii mám ráda možná i proto, že je na malém prostoru řečeno podstatné a obvykle autor nestihne odvést naši pozornost k nevýznamnému. Sdělení, které se v dobrém případě snaží romanopisec předat na mnoha stranách textu, předá básník v několika slokách. Musí se ale víc přemýšlet. Poezie se dá vyložit v mnoha kontextech.

Jak poznám, že umím verše číst, že z nich dokážu vybrat to nejdůležitější?

První předpoklad je, že vás baví nalézat. K básním je potřeba se vracet, a nejlépe po letech. Začnete si do nich při čtení promítat zážitky a konfrontovat je s nabytou životní zkušeností, radostí i smutkem. A najednou ve stejném textu nacházíte nové věci. A mnohdy je to o tom, o čem chceme, co nám pomůže věci kolem pochopit nebo alespoň poznat. Začnou se vám vybavovat nové a nové kontexty. Myslím, že v té chvíli si můžete říct, že už umíte poezii číst, to znamená o ní přemýšlet.

Máte něco – knížku, báseň, autora –, k čemu se vracíte?

To je Jiří Orten, zejména jeho Sedmá elegie. Ortenovy Elegie považuji za jednu z nejlepších sbírek vůbec. A je jen škoda, že zemřel tak mladý, ačkoli kdo ví, zda by mu věk nesebral lehkost psaní. V Elegiích je všechno. To, co má člověk rád, čeho se bojí, co se zradou, když ji nelze odpustit, jak říct, že se člověk hledá… jednoduše všechno. Říká se, že poezii buď milujete, nebo ne, a Sedmá elegie je pro mne od gymnaziálních studií největší láska.

Kdo vás přivedl ke čtení poezie?

Nějak to bylo pro mne přirozené. Doma mě od doby, kdy jsem začala mluvit, učili básničky. Od školky jsem recitovala na besídkách, školních akademiích, recitačních soutěžích a potom doma jen tak pro sebe – a už mi to zůstalo.

Umíte lenošit? Prostě jen tak být? Anebo musíte pořád něco dělat a odpočívat moc nedokážete?

Lenošit mi moc nejde, nebaví mě to, ale s přibývajícím věkem se o to alespoň snažím.

Co děláte, když odpočíváte?

Jestli je odpočívání dívání se na staré filmy v televizi, tak to občas dělám. Byť se to může zdát zvláštní, často si odpočinu u fyzické práce na zahradě. A čtu, ale čtení knih nevnímám jako lenošení. A občas si sednu do kavárny a jen se dívám.

Je nějaká práce, která vás ani trochu nebaví a kterou hrnete před sebou, a děláte cokoli, abyste se jí vyhnula? Nebo radši všechno uděláte hned, abyste měla před sebou čisto?

To mám radši. Nerada věci odkládám. Babička mi jako dítěti opakovala: Udělej všechno hned, jinak na to budeš muset myslet. A když na to budeš muset myslet, tak je to nakonec horší, než to udělat hned. A měla pravdu.

Byla jste ve třídě premiantka? Byla jste takový ten lídr,

který je z podstaty lídrem?

Nepamatuji si, jestli ve školce, ale na základní škole už ano.

Myslíte, že to člověk v sobě má odjakživa, že se s tím narodí?

Myslím, že ano, že s vlastnostmi lídra se člověk narodí. A často se to vysleduje i v širší rodině. Samozřejmě důležité je, kam jej dál nasměruje život, jakou si vybere cestu… Můj tatínek měl na rady z okolí jednu odpověď: Vůbec mi nepovídejte, co bychom jí měli říct, co bychom jí měli poradit. To je úplně zbytečné, ona se řídí od dvou let sama.

A umíte něco, čím dokážete lidi překvapit, něco, co by do vás opravdu nikdo neřekl?

Restauruji nábytek, spravím vodovod, umím přilepit obklady a tak podobně. Obvykle se pustím do všeho, co je potřeba spravit a co je pro mě výzvou. K tomu mě přivedl už v dětství děda. Chtěl, abych uměla všechno. Tady si vezmi šroubovák, jdeme šroubovat. A mě tyhle věci bavily. Chtěla jsem tomu přijít na kloub. Protože to je výzva, přesvědčení, že se dá většina věcí zvládnout. Zprvu to neumíte, ale vlastně existuje jen málo běžných činností, které byste se nemohli naučit, nebo o které byste se nemohli alespoň pokusit. Nikdy jsem dědu neslyšela říct, že něco nejde. Anebo že to neumí. Anebo že to nepůjde udělat.

My jsme stejný ročník, ale vy jste studovala o rok níž. Vím, že to bylo ze zdravotních důvodů. Zažila jste v dětství nebo dospívání hodně bolesti?

Narodila jsem se s vadou kyčle. Po prvních peripetiích v regionální nemocnici mě začali léčit lékaři fakultní nemocnice v Praze a verdikt byl nejprve železný strojek, pak železná bandáž a poté dvě operace. Do šesti let jsem nosila na noze bandáž, jakou měl Forrest Gump. Nejprve se dalo ohýbat koleno, později už ani to, takže jsem logicky kulhala.

A bolelo to?

Nebolelo, ale noha musela být fixovaná v bandáži, která objímala celou délku nohy a byla uchycená v pase. Když o tom mluvím, zdá se to jako velká dětská komplikace, ale s tou železnou bandáží jsem dělala všechno, co jen šlo. Běhala, lezla po stromech a bez ní jsem mohla jezdit i na kole. Asi i proto mám od dětství ráda kolo.

Brala jste to úkorně, nebo vám to bylo jedno? Vysvětlili vám rodiče, proč to je? A nesmál se vám třeba někdo? Protože to muselo být velmi těžké.

Nepamatuji si, že by se někdo smál, ale většinou zíral. Děti ukazují na jinakost. Odtud moje obliba kalhot. Nosila jsem je celé dětství, ne jako ostatní děvčata sukně. Pod kalhotami nebylo železo vidět, při prvním pohledu si ho nikdo nevšiml. Nechtěla jsem být jiná, děti nechtějí být „jiné“.

A dávaly vám děti nějak najevo, že jste jiná?

Nevybavuji si, že by mě to vylučovalo z kolektivu nebo nějak traumatizovalo. Naučilo mě to poprat se s tím, jak to je. A od rodičů vím, že daleko větší strach než já měly paní učitelky. Co by se mi mohlo stát, když chci dělat všechno jako ostatní. Dneska oceňuji přístup rodičů. Žádná přehnaná obava, omezování, úzkost. Berte to, jako když se nic neděje. A když se něco stane, dobře, tak to prostě vyřešíme. A já nakonec přeměnila handicap ve výhodu. Do první třídy jsem vkráčela o berlích. Obava paní učitelky, zda všechno zvládnu a co ostatní děti, byla logická. Maminka mi nosila každý den tašku, protože jsem ji s berlemi neunesla. A když přišla asi za dva týdny, paní učitelka zhodnotila, že je vše v pohodě, a udiveně dodala, že jsem si z těch berlí udělala konkurenční výhodu. Děti stojí frontu na to, kdo jí ponese tašku, přinese tác s obědem, a ona jim za to půjčí berle. A po pár týdnech byly pryč i ty berle.

Jste tedy bojovnice?

Určitě. Nerada se vzdávám. Věřím, že si osud píšeme sami. A zastávám názor, že zlu se nesmíme vzdát nikdy. Celou svoji kariéru se snažím bojovat za právo a prosazovat nové věci.

A co jste chtěla dělat jako malá?

Celé dětství jsem si přála být učitelkou. O čemkoli jiném jsem odmítala přemýšlet, abych se pak ve třetím ročníku gymnázia rozhodla pro studium práv. Zcela zásadně mě tehdy ovlivnil učitel občanské výchovy. Psal se rok 1991 a do třídy vstoupil starý moudrý muž, původní profesí chemik. Naprosto renesanční člověk, jenž nás nadchl a nemálo z nás inspiroval ke komplexnějšímu přemýšlení o věcech kolem.

Co byste bývala učila, kdybyste byla učitelkou?

Jazyk český a historii. Byla jsem dokonce na oba předměty přijata na Filozofickou fakultu UK, ale dala jsem přednost právům.

Ale dneska jste vlastně pedagožka.

Ano. A znovu se naplnila babiččina slova: Když budeš právničkou, můžeš být i učitelkou, obráceně to nepůjde.

Takže se vám ten sen plní.

Vlastně ano. Začala jsem vyučovat právo na střední škole ještě během studia. Potom přišla specializace na trestní

právo,  to přednáším již osm let na právnické fakultě v Olomouci a druhým rokem v Praze. Mezitím byly přednášky na Policejní akademii, Justiční akademii u nás i na Slovensku. Motivuje mě to stále se v oboru vzdělávat a studenti mi dávají potřebnou informaci o tom, jak se společnost posouvá. V mnoha ohledech.

Můj táta mi jednou řekl, podívej se na Lenku Bradáčovou, kde jsi mohla být. Je práce ve státní službě na pozici státního zástupce, kdy stojíte na straně zákona, něco, co vám mám jako vystudovaná právnička závidět?

Pokud je k závidění náročná práce v trvalém tlaku pod drobnohledem, potom ano. Je to pro mě ale profesní naplnění a myslím, že většina kolegů, s nimiž úzce spolupracuji, to cítí stejně. Když jsem si jednou postěžovala jednomu z přátel, jak těžké je vyrovnat se tu s nespravedlivým agresivním veřejným komentářem, tu s prohrou, kterou zaviní cizí hloupost, nebo veřejnou lží, situacemi, kdy kolegové ztrácejí motivaci a já jim mohu nabídnout jen radu v podobě dalšího kola právního souboje, pokýval hlavou a řekl: No jo, ale nikdo z vás, když přijde večer domů, nemusí hledat smysl svého života. Vy už jste ho našli.

A je to pravda? Našla jste smysl svého života?

Myslím, že tak snadné to není, o smyslu života někdy přemýšlí většina lidí, ale s naší rolí, v níž hledáme a prosazujeme spravedlnost, je to možná snazší.

A jak vy si odpovídáte na otázku, proč jste na světě?

Abych dělala to, co umím, byť je to mnohdy složité a spojené s odříkáním, a abych to dělala, jak nejlépe to jde, a viděla v tom smysl. Děda taky říkal: Na konci by si měl člověk položit otázku, jestli to stálo za to. Byla bych moc ráda, pokud bych si na konci života mohla upřímně odpovědět, že to za to stálo.

Slyšela jste někdy, že vaše práce není pro ženskou?

Zřídka, ale slyšela, a nejen od mužů. Ale tyhle „dobré rady“ přecházím bez reakce a myslím si o nich své. Většinou přišly od lidí, kteří neuměli naplnit své vlastní ambice. A kdybych je měla parafrázovat, tak byly typu: je to pro ženu příliš nebezpečné, vyčerpávající, neustálý boj. Na to je jediná odpověď: úplně stejné je to pro muže. Moje práce není o fyzických možnostech a je otázkou volby. Ano, je často stresová, protože s sebou nese velkou míru odpovědnosti za každodenní rozhodování. Pokud ale mluvíme o rovných šancích, pak nechť si každý vybere, co mu je milé.

A máme rovné šance?

Ne všude a ne ve všem. Jakožto státní zástupkyni mi zákon garantuje stejný plat jako státnímu zástupci muži. Ne ve všech profesích se však stejný princip uplatňuje. A stále také platí, že pokud chce žena vystoupat ve své profesi na stupně nejvyšší, musí pracovat mnohem více než muž a být lepší než muž. Přesto nejsem zastánkyní kvót rovného zastoupení. Jako by pomáhaly vyrovnat handicap, ale to ženy nepotřebují. Potřebují nastavení rovných šancí a poté je to jen na jejich rozhodnutí. To je pro mě rovný, férový přístup. Svobodná volba za stejných pravidel a ze stejné startovací čáry.

Využila jste naopak někdy v práci toho, že jste žena? Použila takzvané ženské zbraně, hezky se oblékla, namalovala, usmála…?

Co se používáním ženských zbraní vlastně myslí? To může být rafinovaná taktika nebo umění naslouchat a chválit. Hezky se obléct, učesat a usmát patří stejně k ženám jako k mužům. Ale ve světě souboje o právo tohle nefunguje. Ve sporech proti sobě většinou stojí dobře oblečení, upravení, na první pohled usměvaví lidé. V některých oborech to patří dokonce k firemní kultuře, to samo o sobě ale spory nevyhrává.

A mají státní zástupkyně něco, co muži státní zástupci nemají?

Obecně jsou důslednější, méně riskují možný budoucí neúspěch a v některých specializacích mají více potřebné empatie. Také více k těmto specializacím tíhnou. Kriminalita mladistvých, kriminalita namířená proti rodině, domácí násilí, sexuálně motivované trestné činy. Tam se uplatňuje ženská empatie a schopnost posuzovat věci v sociálním kontextu.

Když máte třeba poradu a jsou tam muži a ženy, kdo se

obvykle chová racionálněji?

Emoce projevená ve správnou chvíli je naopak prospěšná a neznamená nedostatek racionality. Mnohdy vyřeší problém tam, kde by ho suchá racionalita bez emocí jen prohloubila. Ženy ve vedoucích funkcích, s nimiž se potkávám, jsou velmi racionální, mnohdy možná i racionálnější než muži.

Měla jste vy sama někdy nadřízenou ženu?

Ne, vždycky muže. Ale je třeba dodat, že ve vyšších stupních státního zastupitelství jednoznačně převažují muži nad ženami.

Vy jste nadřízená. S čím bych u vás jako podřízená nepochodila? Co v práci nesnášíte?

Nedůslednost a zbabělost.

Dokážete svým podřízeným otevřeně říct, že se vám něco nelíbí?

Ano, a je to o mně známé. Považuji přímé jednání, byť pro obě strany někdy nepříjemné, za férový postup.

A poznáte bezpečně, když někdo lže? Nejen mezi kolegy, ale i v soudní síni. Umíte poznat lež?

Bezpečně to mohu poznat jenom tehdy, pokud mám proti tvrzení toho, kdo lže, nevyvratitelné důkazy, které svědčí o opaku. Poznat, zda někdo lže, chce zkušenost. A tak možná my státní zástupci poznáme chování těch, kdož lžou, lépe než ti, kdo s potvrzováním a vyvracením informací nemají takovou zkušenost. Je to takové neustálé testování pravdy a lži.

Jak důležitá je pro vás řeč těla a schopnost ji číst?

Zásadní. Nerozpoznáme při výsleších lež jen podle toho, jak se člověk tváří, ale spíš podle celkového chování. Pomáhají nám další informace o člověku, které získáváme při vyšetřování. A potom si umíme srovnat, jak se lidé chovají.

A je něco, co typicky dělají lháři?

To je různé, obvyklá je nejistota či přehnaně emocionální projev. Jsou ale i obvinění, kteří svým lživým příběhem žijí tak, že mu začnou sami věřit. A jsou velmi přesvědčiví. Pak jsou lidé, kteří jsou manipulátoři a jsou rovněž velmi přesvědčiví. Ale i ti, kteří neumějí lhát vůbec, a poznáte to.

Co si myslíte o detektoru lži?

Pro kriminalisty dobrý rádce, ale pro nás trestní právníky jsou jeho výsledky jako důkaz nepoužitelné. Slyšela jsem několik pachatelů, jak prohlašovali, ať je posadíme na detektor a uvidíme, že jsou nevinní. Domnívali se, že polygraf, jak se detektoru odborně říká, oklamou. Je to však velmi účinná metoda založená na měření reakcí našeho těla na vnější podněty. Vždy se provádí jen se souhlasem vyšetřované osoby a použitelná není proto, že člověk výsledek, až na výjimečné případy, neovlivní. Naše trestní právo garantuje obviněnému, že se může hájit dle svého uvážení všemi způsoby, může tedy i lhát, proto je výsledek jako usvědčující důkaz nepoužitelný. Detektor je schopen i proti vůli neupřímnou odpověď odhalit a tak zajistit nedobrovolné sebepřiznání. Detektor jsem lépe poznala na začátku století, když jsem se zabývala důkazně složitým případem vraždy a vyšetření nám pomohlo vyřadit nevinné z okruhu podezřelých. Než jsem se seznámila s obsahem vyšetření, přistupovala jsem k němu rezervovaně, trochu jako k věštění z křišťálové koule. Ovšem je to velmi sofistikovaný postup. A i u něj platí, že podezíraví jsme obvykle k věcem, jimž nerozumíme. Špatné však je, když je bez bližšího poznání odsoudíme.

A vy dokážete lhát? Teď mám na mysli třeba milosrdnou lež.

Nemyslím si, že bych byla přesvědčivá. Ani u milosrdné lži ne.

Máte pro milosrdnou lež pochopení?

Mám. Ale nechtěla bych, aby ji někdo použil vůči mně.

Dostal vás někdy nějaký případ do kolen, kdy jste nemohla uvěřit, že se to stalo?

Nikdy si nemůžete říct, že už jste zažila to nejhorší, s čím se lze setkat. Střelba na filozofické fakultě před Vánoci 2023 je toho dokladem. K těm nejmrazivějším kauzám určitě patří vražda Honzíka Rokose, o níž se v médiích hodně psalo. A to nejen proto, že bylo usmrceno dítě, ale i proto, jak k tomu došlo. Dítěti matka nejdříve píchala vzduch do žíly, poté ho bodla nožem a následně jej s druhem dusili. Potom opakovaně vyjímali mrtvé tělo z hrobu a převáželi, aby nedošlo k odhalení. Matka, která dítě zabila, nejevila žádnou opravdovou lítost a jediné, co ji hnalo, byla nenávist vůči bývalému partnerovi a pomsta. Tenhle případ ukázal, jak silná emoce je nenávist a čeho všeho je člověk, pokud ho ovládá, schopen.

Kdy jste zažila největší frustraci, že jste si byla jistá, že máte coby státní zástupci nabito, ale bohužel u soudu to dopadlo jinak?

Jednoznačně to bylo rozhodnutí soudců Vrchního soudu v Praze ve věci Davida Ratha, jímž zpochybnili rozhodnutí svých kolegů, kteří nám povolili skryté sledování. Ani v nejmenším nezpochybňuji právo soudce na právní názor, ale ten se musí opírat o zákon, platnou judikatorní praxi a ustálené předvídatelné postupy. Soudci popřeli své vlastní názory, jež zastávali v jiných svých rozhodnutích ještě dva týdny před vydáním rozhodnutí v kauze Rath. Neexistovalo žádné obdobné rozhodnutí soudní autority, o které by se mohli opřít. Bylo to naprosto nepředvídatelné a podle mne nehajitelné.

Myslíte ty odposlechy?

Ano. Vrchní soud zjednodušeně řekl, není pochyb o tom, že se zločin stal, ale soudce udělal formální chybu, důkazy jsou nepoužitelné, proto se musí obviněný zprostit obžaloby. To byla v té chvíli totální frustrace. Ale nevzdali jsme se. Nastudovali jsme rozhodování napříč soudy, i evropskými, a s pomocí tehdejšího ministra spravedlnosti Pelikána, jenž využil svého práva se v případě porušení zákona obrátit na Nejvyšší soud, rozhodnutí zvrátili. V téhle věci, která se rok vyšetřovala a sedm let soudila, se znovu potvrdilo, jak je boj o právo a spravedlnost mnohdy zdlouhavý a složitý, ale je nutné vytrvat a být přitom důsledný.

Nosíte si práci domů a pořád se vám honí hlavou, co jste měla nebo co jste měli udělat jinak? Trápí vás to ještě i pak?

Všechny kauzy si napořád nosíte v sobě. Některé víc a prohry se opakovaně v mysli vrací, i s otázkami, co mělo být jinak. To umožňuje nejít v podobném případě tou samou cestou. Neopakovat chyby.

Jak moc musíte být v symbióze s policií, která je na místě zločinu první, a vy pak vlastně můžete pracovat jen s tím, co vám policie poskytne?

Ideální vztah státního zástupce s policií bych charakterizovala jako zcela specifické partnerství, v němž oba respektují role a sledují společný cíl, tedy odhalení zločinu a postavení pachatele před soud. Vystoupení z role či rezignace na cíl značí konflikt. Ale i s tím zákon počítá a umožňuje státnímu zástupci policistu vyměnit.

A musela jste někdy policistům vynadat? Říct jim, že to zpackali?

Ano, jsou situace, kdy jsme si vyjasňovali a vyjasňujeme pohled na postupy při obstarávání důkazů či na jejich interpretaci. Ale podstata práce státního zástupce je kontrolovat a usměrňovat postupy policie a aktivně a důsledně reagovat na chyby. Jsou chyby, které mohou celou věc zmařit. Ale i to vytýkání chyb musí být profesionální, musím vědět, jak postupovat správně či jak chybu napravit. Žádný státní zástupce si nemůže u policie získat respekt, pokud staví svoji roli bezobsažně pouze na formální existenci funkce. To policisté velmi rychle poznají.

U policie je taky hodně mužů. Je pro ně těžké poslouchat ženu, nebo je to dnes už běžné?

Tyhle náznaky jsem vnímala jen na samém kariérním začátku, ale netrvalo to dlouho. Naopak záhy jsem se pro policisty stala zdrojem odborných informací, někým, komu mohli kdykoli zavolat, poradit se, a k tomu jsem vždy měla chuť prozkoumávat nové nevyšlapané cesty a přistupovat k problémům stylem: Není takový, který by nešel vyřešit. Navíc oceňovali rozhodnost.

Ve filmech si policisté, ale i státní zástupci, když řeší nějaký případ, dělají nástěnky, propojují informace provázky, špendlíčky a fotkami. Jak je to ve skutečnosti?

Tak to je, jen dnes nahradily provázky počítačem namalované grafy. Hned v mém prvním případu vraždy, který jsem převzala před soudem od kolegyně, sehrály pastelky a obrázek důležitou roli. Poté co jsem si případ přestřelky v jednom z teplických casin načetla, jsem zjistila, že verze, kterou předložila policie a kolegyně, neseděla. Vše jsem si naměřila a namalovala. Když jsem však obrázek předložila soudu, soudkyně mi v první reakci rozčíleně řekla, ať jí to vůbec neukazuji. Můj obrázek se zaměřením úhlů střel boural v obžalobě předložený příběh a prospíval obviněnému. Vše se nakonec před soudem dotáhlo a rozhodnutí tomu odpovídalo. Jinak než obrázkem se to ale jasně vysvětlit nedalo. Některé věci jsou tak složité, že si je musíte názorně rozebrat a namalovat.

Když chodíte k soudu a vidíte, nebo jste viděla, jak soudci soudí, napadlo vás třeba, že byste to udělala jinak a líp?

Vždy, když je zřejmé, že soudce proces neřídí, že si není jist svojí pozicí a nechává proces volně plynout. A také tehdy, když soudce rozhodne a neumí to přesvědčivě zdůvodnit či použije překonanou argumentaci. Jednoduše když jsou rozhodnutí nepřezkoumatelná a nesrozumitelná.

Když člověk studuje, má ideály, představy, jak to bude fungovat, jenže pak přijde realita – kdy u vás přišlo první velké rozčarování?

Hned první týdny po nástupu na pozici právní čekatelky k Okresnímu státnímu zastupitelství v Litoměřicích. A po více než dvaceti letech poznamenávám, že to bylo jedno z progresivních státních zastupitelství, to jsem ovšem v té době nevěděla. Říkala jsem si opakovaně, že už tam nebudu, že odejdu, že státní byrokracie a ztuhlost nejsou pro mne. Přiznávám, že řada kolegů od počátku mojí kariérní cesty poznamenává, že nejsem prototyp státního úředníka. A dodávají, že bych neměla hodnotit jiné podle sebe. Já chci stále věci posouvat a měnit a nesmířím se se stojatými vodami. Když jsem přišla, měla jsem úplně jinou představu, než byla realita. Částečně naivní, ale to k mládí a začátkům patří. Začínajícím státním zástupcům kladu na srdce, aby nikdy nezapomněli na to, co jim vadilo, když na zastupitelství přišli. Protože pokud jim to časem vadit přestane, tak se to buď podařilo změnit, nebo se změnili oni. Přizpůsobili se, což nemusí být vždy dobré. Hledání vlastních cest představuje invenci a posouvá systém.

A co vám vadilo?

Téměř všechno. Některé postupy mi přišly nelogické, jiné málo akční, policejní vyšetřovatelé pomalí, soudci nedokonalí. Jednoduše jsem si představovala všechno v top kvalitě. Dnes se nad některými hodnoceními zpětně usmívám. Tehdy jsem logicky nechápala systém jako celek a kreativní, až revoluční přístupy mi přišly žádoucí. Dalo by se s jistou nadsázkou říct, že mě justice naučila. Konzervatismus jí sluší, ale dodávám, že se nesmí zaměňovat se ztuhlostí a neochotou reagovat na společenské změny.

Je tedy třeba to prožít.

Prožít a pochopit. O to intenzivnější to bylo v devadesátých letech, kdy jsem do justice přicházela a státní zastupitelství se, v jeho dnešní podobě, právě formovalo. Pro některé kolegy byl přechod z prokuratury na model státního zastupitelství bolestivý. S velkou mírou nostalgie vzpomínali na „staré časy“. Připadalo jim, že jakožto státní zástupci přišli o část své autority.

Říkala jste, že vás napadlo odejít hned zpočátku. Co vás nakonec přimělo zůstat?

Jsem přesvědčená, že zlom nastal v době, kdy se potkaly dva momenty. Jednak moje stáž na kriminální policii a naprosto převratná legislativní změna trestního řízení. Měla jsem štěstí, že kriminální policii v Litoměřicích velel mladý progresivní policista a já jako mladá právnička bez zkušeností jsem mu nepřipadala na obtíž, naopak. Snažil se mi během pár měsíců ukázat to důležité, abych pochopila, jak odhalování zločinu prakticky funguje. Celou svoji následnou kariéru z těch několika intenzivních měsíců čerpám. A tím druhým momentem byla změna zákona, jež přiznala státnímu zástupci pravomoci, které z něj skutečně udělaly pána rané přípravné fáze trestního řízení, kdy se obstarávají důkazy. To představovalo výzvu, které jsem se chopila, a tak našla svoji cestu. Postupně jsem začala chápat provázanost toho, co se v trestních zákonech píše, a začala o tom uvažovat v souvislostech. A o mém osudu bylo rozhodnuto.

Míváte sny o práci? Zdá se vám o lidech, které jste poslala před soud, nebo vás třeba probudí ze spaní případ?

Občas mne v noci probudí nápad, jak věc, o níž dlouho přemýšlím, vyřešit. Probudím se a řeknu si: Tohle nás ještě nenapadlo, tenhle důkaz by se ještě dal obstarat.

Je nějaký případ, který, kdybyste mohla, byste rozhodla jinak?

Jsou věci, v nichž bych se dnes s odstupem času rozhodla jinak. Ani ne tak v kauzách, jež jsem dozorovala a zastupovala u soudu osobně, ale ve věcech kolegů, za které jsem nesla coby šéf úřadu rovněž odpovědnost a kde bych dnes byla ještě důslednější. Zpětně hodnotím jako chybu i některá personální rozhodnutí při obsazování funkcí. Ne vše se povedlo.

A udělala jste nějakou fatální profesní chybu?

Co je fatální chyba? Odsouzení nevinného člověka či podání nedůvodné obžaloby nebo naopak chyba, jež by znamenala ztrátu důkazů a neodsouzení zjevného pachatele? Nic takového si nevybavuji. A zprošťující rozhodnutí? I to k práci státního zástupce patří a chybou je tehdy, pokud soud uzná obžalobu za nedůvodnou. Vedle toho jsou kauzy, kde zastává soudce jiný právní názor či stojí tvrzení proti tvrzení. Pokud by státní zástupci byli nucení žalovat jen věci s jistým výsledkem, řada zločinů by zůstala nepotrestána.

Jak zavazující je pro vás pocit zodpovědnosti?

Velmi a vždy byl. To, že na mě lidé spoléhají, že věří, že mám sílu a schopnosti vést, podržet je v těžkých časech, ale i zasáhnout, pokud někdo vlastní odpovědnost neunese, je nutně zavazující.

Dokázala byste s tím vším, co víte o trestním řízení, o postupech policie, spáchat dokonalý zločin?

Ne, nevěřím na dokonalý zločin. Co to vlastně je? Ten, který nezanechá stopu, nebo ten, jehož si nikdy nikdo nevšimne, či ten, o němž neplatí ani jedno z toho, ale policie nenalezne pachatele? Myslím, že o „dokonalých zločinech“ musejí přemýšlet ti, kdož vyvíjejí nové metody odhalovaní. I to je na kriminalistice fascinující, že se umí ke stopám po mnoha letech vracet s novými metodami a odhalovat i zločiny desítky let staré.

Justice je podle vás tak silná, jak silná je důvěra lidí v její rozhodování. Jak silná je justice v Česku?

Dovolím si tvrdit, že z postkomunistických zemí, vyjma bývalé NDR, která měla po sjednocení jinou startovací čáru, je na tom česká justice nejlépe. A to jak z hlediska emancipace či funkčnosti, tak důvěry veřejnosti. Měřeno statisticky, od devadesátých let se justice těší více než padesátiprocentní důvěře a stále pomalu roste.

A jak důležitý je pro společnost pocit spravedlnosti či nespravedlnosti?

Úplně klíčový. V okamžiku, kdy ve většině společnosti převládne pocit nespravedlnosti, dojde k vypovězení společenské smlouvy a nastává společenský otřes. Většina v takové situaci již nechce akceptovat společenské nastavení a hledá jiné, lepší. V té chvíli mohou padnout i demokratické systémy, mění se státy. Hodnotím to jako naprosto zásadní, a to i přesto, že vnímání spravedlnosti je často velmi subjektivní. Existují některé jevy, na nichž se společnost jakožto na nespravedlivých shodne. A to je i tolerovaný zločin. Například nepostihovaná korupce byla v historii destrukční pro řadu států.

Co pro vás je spravedlnost? Jak ji vnímáte?

Férovost. Vnímám ji jako procesní férovost, protože tu je stát schopen zajistit. To je v jeho silách. Není však v jeho silách zajistit svět, který bude každý vnímat ze svého subjektivního pohledu jako spravedlivý. Ale ona férovost v podobě rovnosti práv a povinností před zákonem, rovného přístupu k úřadům, ke státu, ke spravedlnosti představuje oprávněný požadavek.

Proč se vlastně říká, že spravedlnost je slepá?

Nejspíš proto, že symbolem spravedlnosti je žena s páskou přes oči. Ale ta nepředstavuje slepotu ve smyslu neschopnosti nalézt pravdu a právo, ale slepotu ve smyslu nestrannosti. Tedy že spravedlnost nepřihlíží k původu či postavení ani jedné ze stran sporu. Jde o alegorii a je třeba dodat, že ona dáma má v jedné ruce váhy a v druhé meč. Váhy, aby na nich vážila dobro a zlo, právo a bezpráví a představují rovnost. A meč je nástrojem k vybojování a prosazení práva.

Lidé mají někdy pocit, že justice si došlápne jenom na někoho, že bohatí a mocní se z průšvihu dost často vykroutí. Jakou roli hrají v uplatňování práva moc a peníze?

Nebylo by fér odpovědět, že žádnou. Hrají roli, protože už jen to, jak kvalitního právníka si zaplatíte, může ve sporu sehrát zásadní roli.

Takže platí, že kdo má peníze, má víc šancí na dobrého advokáta a víc šancí na to, že té spravedlnosti z pohledu veřejnosti může uniknout?

Říkáte správně, má větší šanci. Ovšem netvrdila bych, že každý drahý advokát je dobrý advokát. Mnohdy je ten, který poskytne služby ex offo, kvalitnější. Ale i strategie vedené obhajoby sehrává nemalou roli. Pokud má obviněný víc peněz a zvolí taktiku obstrukcí, tak si je může dovolit rozhodně déle než ten, kdo peníze nemá.

Vy nemáte ráda větu, že se něco zamete pod koberec.

To se opravdu nikde, nikdy neděje?

Já ji nemám ráda, protože automaticky evokuje zlý úmysl. Myslím, že důvodem u většiny věcí, které nebyly dotaženy nebo se tak jeví, je nedůslednost, nedostatek odbornosti, nerozhodnost, jednoduše neprofesionalita, nikoli úmysl zařídit to tak, aby pachatel nebyl potrestán.

V některých případech to tak pro veřejnost ale může vypadat.

Ano, to nepopírám.

Není i chyba justice, že není schopná vysvětlit svá rozhodnutí? Nenabourává nesrozumitelnost víru lidí ve spravedlnost? A nechybí v justici osobnosti, které by dokázaly vysvětlit veřejnosti věci srozumitelně?

Souhlasím. Musíme si však uvědomit, že justice rozhoduje o složitých věcech a informovat o složitých věcech jednoduše několika slovy nebo výkřikem na videu mnohdy ani nejde. Doba sociálních sítí, kde komunikují skupiny, které věří jen vlastním sdělením a ani neskrývají neochotu o jiném vysvětlení byť jen přemýšlet, justici rovněž nenahrává. Ale nesmíme na tento cíl rezignovat.

Vy dozorujete velké hospodářské kauzy i zločiny.

Měla jste někdy strach? Vyhrožoval vám někdy někdo?

Ano, obavu o soukromí, bezpečnost někdy mám. To nebývají jednoduché chvíle. Výhrůžky na adresu státních zástupců nejsou, k mé lítosti, dnes již ničím výjimečným. Čelím jim i já. Vulgarity doprovázené agresivním chováním a výhružkami na adresu každého, s nímž nesouhlasím, jsou symptomem dnešní doby. Slušnost považuje spousta lidí za slabost a nechává průchod různým negativním emocím. A jsou i případy, kdy si obvinění objednávají různé nelegální služby, které mají kompromitovat státní zástupce, zasahovat do jejich soukromí a zastrašovat je.

Měla jste někdy ochranku? Potřebovala jste policejní ochranu?

Ano. V takových případech je třeba důvěřovat profesionálům, kteří umějí riziko vyhodnotit a řídit se nastavenými pravidly. Jisté omezení života k tomu patří.

Zažíváte tlaky zvenčí?

Existují dva druhy. Tlaky, které jsou individuálně cílené, a tlaky na instituci. V důsledku je ale vnímáte dost podobně. Tlaky na jednotlivce jsou obvykle spojeny s konkrétní kauzou. Ale není to tak, jak by si mohla většina představovat, že někdo zavolá, a chce kauzu ovlivnit. Je to mnohem sofistikovanější. Mediální prezentace obhajoby, civilní žaloby na státní zástupce, agresivní útoky. Tlak na instituci má potom za cíl ji oslabit. Prostředkem často bývá znevěrohodnění státního zástupce, potažmo celého státního zastupitelství. Obvykle jsou prezentována zkreslená fakta, místy i lži, a jejich adresát, pokud není ochoten dohledat si další informace, získá snadno mylnou představu. Uvedu příklad. Z úst některých politiků slýcháme, že státní zastupitelství špatně pracuje, a proto musí stát vynakládat nemalé prostředky na odškodnění těch, kteří byli obžaloby zproštěni. To efektivně ovlivňuje celospolečenský pohled. Pravda je jiná, a to, že státní zástupci v České republice patří k nejúspěšnějším v Evropě a se zprošťujícími rozsudky končí jen necelá čtyři procenta osob, které státní zástupci před soud postaví. K mojí práci tedy patří i péče o instituci, což představuje i předkládání fakt, jež by vyvracela tento druh tlaků. A tím nemyslím obranu proti kritice. Kritika je jevem normálním a žádoucím, pokud je věcná. Nebezpečné jsou nepravdivé emocionální útoky.

Jak obtížné pro vás je oprostit se od toho, co si o konkrétním případu přečtete v novinách?

Mediální prezentace se do řešení kauzy reálně nepropisuje. Složitější je vypořádat se osobně právě s nepravdivými či zkreslenými informacemi, které postup znevěrohodňují. Tady tahá státní zástupce za kratší konec provazu. Nemůže veřejně vyvracet nepravdy, protože mu to zákon nedovoluje. Řízení je na počátku z podstaty neveřejné, a tak často čtenář může dostat jen informace prezentované obhajobou. Pokud se obviněný rozhodne, že bude svůj příběh veřejně prezentovat, nikdo mu v tom nemůže zabránit. Jediným limitem je, že nesmí poškodit práva dalších osob. Oproti tomu má státní zástupce jasné hranice, které informace může ve veřejném zájmu prostřednictvím médií poskytovat. Mně osobně kvalita informací ve veřejném prostoru nutí přemýšlet o tom, jak obecně zvýšit informační gramotnost a kritické myšlení, aby lidé nepřijímali za své informace typu, že země je placatá.

Často taky unikají věci ze spisu. Jak moc je tohle problém, který vás trápí?

Trápí mě to, že se obvykle v takových případech stočí pozornost na policii či státní zastupitelství a realita je ve většině případů jiná. Problém je ale daleko širší a složitější, než aby se vešel do slov „co úniky ze spisů“, jak ho prezentuje veřejnosti mediální zkratka a s oblibou ho používají kritici policie a státního zastupitelství. Slovo „únik“ budí představu, že informace se dostala do veřejného prostoru neoprávněně, že někdo porušil svoji povinnost a sdělil informaci, kterou sdělit neměl. Ale to neplatí vždy. V trestním řízení vystupuje celá řada aktérů. Když to zjednoduším, tak je to policista, státní zástupce, soudce, obviněný, poškozený, další osoby, o jejichž právech rozhodujeme. A ve chvíli, kdy každému z nich – a ve velkých kauzách jsou to desítky lidí – sdělíme podstatné informace, již nejsme schopni dohledat, kdo informace do veřejného prostoru novináři poskytl. Podezřelí či obvinění to nezřídka činí v rámci své obhajoby, jejíž součástí se stala veřejná prezentace příběhu. A je třeba, k častému překvapení laiků, zmínit, že obviněný může na svou obhajobu použít legitimně všechny prostředky. Může mlčet, mluvit pravdu, ale taky lhát. A otázku, proč by obviněný veřejně sděloval o svém činu informace, dostávám často. Je však třeba si uvědomit, že zájmy obviněných nejsou totožné a že zájem poškozeného nebývá totožný se zájmem obviněného, často stojí proti sobě. A pokud vyzradí informaci osoba civilní, zákon nestanoví pro takový případ žádnou sankci.

Svět se mění, mění se i postupy zločinců. Jak dobří jsou státní zástupci, policie v tom být s nimi aspoň ve stejné linii? Protože se zdá, že některé trestné činy předbíhají to, co je policie vůbec schopná pojmout, co řeší trestní zákony.

Když se podíváme do historie, stát vždy za zločinem zaostával a je to logické. Kriminalistické metody se většinově zrodily jako reakce na již spáchané zločiny. Důležité ovšem je, jak rychle policie umí najít cestu k důkazu. Jak rychle najde nebo zdokonalí metodu, která pachatele odhalí. To se právě teď týká kriminality v kyberprostoru. Výhodou pro policii je, že tento druh kriminality zanechává většinou elektronickou, dohledatelnou stopu, nevýhodou, že nezná hranice. Pokud chce stát uspět, není to jen o zdokonalování zákonů, ale i o investicích do technického a personálního vybavení. O ochotě dát dostatek prostředků na to, aby policie měla možnost nakupovat nejlepší technologie a vyvíjet nová technická řešení.

A jak moc je stát ochoten?

Uvítala bych, kdyby byl mnohem ochotnější.

Co je pro vás teď největší výzva právě ve smyslu nových typů zločinu?

Opustit u tohoto druhu zločinu tradiční vzorce přemýšlení. A přijmout, že pokud mám usvědčit pachatele ze zločinu v kyberprostoru, musím místu, kde byl spáchán, rozumět. Elektronické důkazy se odlišně zajišťují, ale je s nimi spojen i jiný způsob interpretace.

Přemýšlet o virtuálním světě?

Ano, o jeho technických možnostech, pravidlech, respektive absenci mnoha pravidel. Internetový prostor je plný informací, ale kolik z nich je pravdivých? Na nás je, abychom rozuměli postupům, jak informace vznikají, jak jsou uloženy a jakou zanechávají stopu. Nové technologie vyžadují potvrzení nových kriminalistických metod.

A jak se tahle změna v mentálním nastavení daří vám?

Zatímco v osobním životě jsem spíše konzervativní a dodnes například používám papírový diář, co se týká práce a nových postupů, jsem ten, kdo neustále hledá a prosazuje něco nového. Vnímám to jako nutnost, pokrok nelze zastavit.

Máte pocit, že se to daří?

V tom jsem optimista a sázím na mladou generaci, pro niž je využívání technologií každodenností. Mám jen obavu, aby také „stíhalo“ nitro člověka. Aby technologie nevychovaly duševně zraněné, kteří neumějí najít své místo na světě.

Patříte mezi nejvýše postavené ženy, jste nejvýše v hierarchii státního zastupitelství. Časopis Forbes vás pravidelně umísťuje mezi deset nejvlivnějších žen v Česku. Jaký to je pocit být vlivná, mocná žena?

Je to zavazující a spojené s velkou odpovědností, částečnou ztrátou soukromí a možná pro někoho překvapivě i s jistou mírou osamělosti. Vliv jsem vždy vnímala jako příležitost měnit věci kolem k lepšímu. K tomu potřebujete představu, jak by změny měly vypadat. Jak to udělat, aby nezůstalo jen u přání. Být připraven na hodně práce a také možný nezdar.

Počítám správně, že jste státní zástupkyní třiadvacet let?

Ano, třiadvacet let a k tomu dva roky, kdy jsem se na funkci připravovala.

Jak velká výzva je pro vás Nejvyšší státní zastupitelství?

Je to pro mě kariérní završení. Čeká mě sedm let, během nichž bych se chtěla pokusit převést státní zastupitelství do digitálního věku. Dotáhnout reformy, které nastartoval nejvyšší státní zástupce Pavel Zeman, a dát zaznít hlasu řady kolegů, kteří, byť nepracují na Nejvyšším státním zastupitelství, jsou špičkami ve svých specializacích. Chci k tomu využít všechny zkušenosti, které jsem dosud nasbírala.

Co od vás mohou podřízení očekávat?

Nikoli stojaté vody. Nároky, které odpovídají nejvyššímu stupni státního zastupitelství, kde by měli pracovat ti nejlepší. A ráda bych je přesvědčila o tom, že bránit reformám jen proto, abychom si zachovali vlastní pohodlí, není správné. Vedle toho se mohou spolehnout na to, že pokud to bude zapotřebí, využiji veškerých svých schopností, abych ochránila hodnoty, na kterých je státní zastupitelství vystavěno. Tak, jak jsem to činila dosud.

Myslíte, že právo budete dělat až do penze? Anebo si umíte představit, že z toho koloběhu vystoupíte a budete třeba „jen“ učit?

Nikdy o ničem neříkej nikdy, tedy ani o změně, ale zatím nenastal okamžik, kdy bych potřebu změny silně pociťovala. Jsou chvíle, kdy jsem z práce zklamaná, unavená, naštvaná a řeknu si, že jsou na světě i jiné aktivity, jež by mě naplňovaly a byly mnohem klidnější, ale dosud to vždy rychle odeznělo, a naopak převládl pocit, že by mi současná práce chyběla. A také se v ní vždy našly nové výzvy a já se do toho pustila opět se vší silou.

Co budete dělat v penzi? Jak naplníte svůj život, až už nebudete státní zástupkyně?

Pokud mi to zdraví, především to mentální, dovolí, přála bych si učit, předávat zkušenosti.

Zlata

Holušová

zakladatelka a ředitelka festivalu Colours of Ostrava

„Když děláte něco srdcem

a nebojíte se skákat do neznáma, svět vám nabídne nečekané cesty.“

Jakou barvu pro vás má Ostrava?

Samozřejmě že teď už má všechny barvy. Dříve se o Ostravě zásadně říkalo, že je černá. A vlastně proto jsem tehdy vymyslela název Colours of Ostrava. Když jsem festival zakládala, chtěla jsem rozbít zažitou představu o Ostravě jako o černém městě. Cíl bylo ukázat její barevnost – nejen vizuálně, ale i prostřednictvím hudby a různorodých žánrů. Svět hudby je plný všelijakých odstínů a já je chtěla přinést českému publiku.

Nebála jste se, že se do Ostravy na hudební festival nikdo nepohrne?

Já jsem se nikdy ničeho nebála, takže ani toho ne. Prostě jsem věřila, že tak to má být a že to jinak dělat nedokážu. Přistupovala jsem k tomu s pevnou vírou a vůlí, že tak je to správně. To je všechno.

Když jste byla malá, vnímala jste Ostravu jako černou?

Vůbec ne. Já jsem vyrostla v bývalé Bystřici u Rožnova a každý víkend jsme utíkali na Valachy, kde jsem byla v krásné čisté přírodě. Ale i tak moje průdušky dostávaly zabrat celý život.

Vaši rodiče se do Ostravy přestěhovali z Prahy kvůli nezdravému ovzduší v hlavním městě. Nebylo to z dnešního pohledu bláznovství, stěhovat se z Prahy do Ostravy kvůli ovzduší?

To bylo trochu jinak. My jsme bydleli v takovém sklepním bytě, v Praze se tehdy nesmělo stavět a vypadalo to, že se ještě dlouho stavět nebude, a já skutečně těžce onemocněla s průduškami. Takže rodiče hledali lepší byt. A Poruba působila jako moderní čtvrť plná mladých lidí, rodiče se tedy nechali přesvědčit i dobrou pracovní nabídkou a šli do Ostravy.

Co máte na dnešní Ostravě nejradši?

Její pravdivost, to, že si tu nikdo na nic nehraje, lidi jsou upřímní a přímí. Je obdivuhodná pro svůj tvůrčí kvas. Ostrava v hudbě přináší jeden z nejvýznamnějších a největších festivalů v rámci České republiky. Je zde spousta tvůrců, spousta slavných osobností, zejména v oblasti hudby a literatury. Prostě má obrovský tvůrčí potenciál. Vždycky tu kromě umělců byla i spousta hudebních klubů, což vytvářelo ten nejzajímavější kolorit Ostravy. A taky se tu daří odvážné projekty. Třeba dolní oblast Vítkovic pana Světlíka je úctyhodný projekt, který nemá v České republice obdoby.

A kdybyste mohla na Ostravě změnit jednu věc, co by to bylo?

Asi gastronomie.

Čím jste chtěla být jako malá?

Spisovatelkou. Četla jsem tak patnáct knih měsíčně a ve své hlavě jsem psala příběhy. Jenže doma mi to rozmlouvali. Rodiče se báli, že svobodné myšlení by mi mohlo přinést potíže.

A zůstalo vám to psaní a čtení?

Bohužel už moc ne. Čtení mi vzaly špatné oči. A pak samozřejmě digitalizace. Sice už tolik nečtu, ale na druhou stranu už jsem přečetla skoro všechno, takže už ani nemusím. Každopádně knihy a hudba byly od dětství moje vášeň.

Jak jste v sobě objevila vášeň a lásku k hudbě?

V dětství jsem měla takový svůj strom, na kterém jsem snila. A můj oblíbený příběh byl, že na něm sedím a zastavuju na světě čas. Čas na chvíli přestane existovat, všechno se zastaví. A najednou můžete cokoli, kamkoli, protože svět stojí. A já skoro vždycky skončila v obchodě s deskami a představovala jsem si, že beru jednu po druhé, abych si je mohla poslechnout. Tehdy byla hudba vzácná, neexistovalo Spotify a bylo těžké slyšet skoro cokoli ze světa. Takže se čekalo vždycky na to, až někdo ty desky odněkud přiveze. Takže mým hlavním snem bylo hudbu mít. Chtěla jsem slyšet všechnu hudbu světa. A ten sen se mi vlastně splnil. Už v době, kdy jsem pracovala v Českém rozhlase v Ostravě a jednou jsem jela za kamarády na Slovensko. Jeden z nich se zrovna stal ředitelem Opusu. Přidělil mi paní s obrovským rudlem a řekl mi: Vyber si tady, co chceš. A paní skládala na rudl a já si připadala úplně jako v tom snu.

Snu na stromě?

Ano. Naložila jsem tehdy úplně plné auto desek. Doma jsem to z něj dvě hodiny vykládala, pak jsem to rozložila na chodbě kolem sebe a začala ty desky přebírat. Najednou jsem si s hrůzou uvědomila, že stojím jen asi o deset z nich. Takže jsem je zase naskládala do auta a odvezla je do archivu Českého rozhlasu v Ostravě. A tak skončil jeden z mých velkých splněných snů. A to je krásné na tom životě, že když si opravdu něco hodně přejeme, tak se to vždycky splní, jenom za trochu jiných okolností.

Měla jste nějaký hudební klenot, o kterém jste snila a pak se vám ho podařilo získat?

Když jsem byla na vysoké škole, hodně jsem se přátelila s Jirkou Černým, který tehdy pořádal diskotéky, byl takovým mým prvním průvodcem po světě „velké“ hudby. Jezdil k nám domů, přespával u nás a já jsem celou noc seděla a přehrávala si jeho desky na kazety, abych tu hudbu měla. Pak jsem po té neprospané noci, někdy i dvou, šla do práce, učit do školy. Takže posedlost, touha tu hudbu poznat byla opravdu silná. Ale abych se vrátila k vaší otázce, já jsem nikdy nic takového „nejlepšího“ nestačila mít, já jsem spíš pořád toužila poznávat další a další a další. Moje nenasytnost spočívala spíš v tom hledání, v objevování dalších hudebních pokladů.

Je nějaký hudební žánr, který je vám nejbližší, který nějak vyjadřuje třeba i vás? Nebo něco, co posloucháte nejradši?

To se samozřejmě v průběhu života mění. Jinak vnímáte hudbu, když je vám dvacet, třicet, a jinak když je vám šedesát. Dneska jsou to spíš ty sofistikovanější a klidnější žánry. Ale vlastně jsem schopná poslouchat úplně všechno. Díky své profesi nemám bariéry.

Takže není nic, co si nikdy nepustíte?

Ale to asi ano. Určitě si nebudu pouštět třeba věci, které ovládaly veřejný prostor, když jsem byla malá, k tomu mám odpor.

A je to odpor daný tou dobou, anebo se vám nelíbí ta hudba? Nebo je to kombinace?

Prostě se mi nelíbila ta normalizační hudba. To, co bylo překládáno jako hudba – ale samozřejmě byla to doba, kdy nebylo jednoduché si hudbu vůbec nalézt. Tehdy jsem měla nejblíž k folku, k protestsongům a všemu, co se s tím pojilo.

Kdybyste měla jmenovat nějakou vysněnou hvězdu, kterou byste chtěla mít na Colours, ale zatím se to nepovedlo, kdo by to byl?

Tuhle otázku dostávám dost často, ale neumím na ni vlastně odpovědět, protože každý festival dělá program podle toho, co v té chvíli může být pro festival nejlepší z hlediska poměru ceny a možností. Nepřemýšlím o něčem nemožném, prostě se pohybuju v těch mantinelech, ve kterých jsem. Ale dobře, Davida Bowieho, ale to už nejde.

A kdybyste je neměla?

Ale já jsem v nich naprosto spokojená. Já takové ty opravdu super největší hvězdy vlastně už nemám ráda. Sláva mě nezajímá. Chci objevovat nové hudební světy. Nejvíc mě baví, když objevíme nějakou kapelu třeba na Tchaj-wanu anebo v nějakém korejském klubu. Baví mě objevovat nové kapely, které ještě nikdo nezná. Radši objevuju, než přijímám to, co už znají všichni. To mrazení při objevu je k nezaplacení.

Četla jsem o vás, že pravidelně meditujete. Jak to vypadá, když Zlata Holušová medituje? Já nemedituju, takže si to neumím vůbec představit.

Nevím, jestli jsem ta pravá, kdo by o tom měl mluvit, ale pro mě je to prostě stav, kdy se zklidním, kdy se soustředím jen na pozorování svého dechu a kdy je i moje tělo na hodinu, dvě, tři nehybné a jenom spočívá v realitě takové, jaká je. To – a buddhismus – je pro mě jeden ze zdrojů, jak samu sebe udržovat v nějaké duševní rovnováze.

Pomohl vám buddhismus nějak změnit myšlení?

Změnil vám buddhismus i pohled na hudbu či její vnímání?

Taky.

Table of Contents

Úsměv a dráp

Lenka Bradáčová

Zlata Holušová