ENCHANTED TO MEET YOU

Copyright © Cara Stout, 2025

All rights reserved.

Translation © Magdaléna Stárková, 2025

ISBN 978-80-284-0793-3

Věnováno mámě,

která čte moje příběhy vždycky jako první.

Mám tě ráda, mami.

1

IMOGEN

Miluji ranní vůni hořícího polyesteru a hotdogů, jen jsem nečekala, že ty plameny budou šlehat až tak vysoko.

Šéf jediným trhnutím otevře skleněné dveře dokořán a zahuláká: „Imogen! Co to ksakru děláš?“ Jak spěchá ven na čerstvý vzduch, spadne mu z hlavy pruhovaná čepice.

„Vracím vám zpět vaši uniformu.“ Opřu se o betonový květináč, zatímco obdivuju své dílo. „Myslím, že takhle vypadá líp.“

O tomhle jsem snila už ve chvíli, kdy mi tenhle fádní kus látky strčili do rukou. Od večera, kdy se šéf rozhodl, že je naprosto v pořádku mě seřvat před celou restaurací jen za to, že jsem někomu omylem dala špatný topping na hotdog, jsem si to ale představovala ještě toužebněji.

Teď se můj sen konečně plní, což mě hřeje u srdce.

Nebo mě spíš pálí ten oheň?

Zákazníci se shlukli u oken, aby jim ta podívaná neutekla, zatímco šéf popadl hadici.

„To mi zaplatíš!“ Tenký pramínek vody unaveně prská na plameny, které už olizují květináč pod oknem.

Na tváři se mi usadí spokojený úšklebek. Tohle mi skoro stálo za všechny ty noci, kdy jsem ještě po příchodu domů páchla jako friťák. Kromě toho jsem právě prokázala svým kolegům laskavost. Tyhle uniformy nejsou očividně moc nehořlavé – ať žije bezpečnost práce! Teď tu aspoň každý ví, pro jakého krkouna tu dře.

Není zač!

Za posledních sedm měsíců jsem dala výpověď z bezpočtu příšerných brigád. Když jsem oslavila šestnáctiny, řekli mi totiž, že přišel čas vstoupit na trh práce a naučit se zodpovědnosti… Fuj. Dnes se mi ale povedl asi ten nejdramatičtější odchod ze všech. Tak jo. Tak jo. Ten stoprocentně nejdramatičtější. Jenže mě tu nutili nosit na hlavě hotdog z molitanu a cpát lidem kupóny na pochybné kusy masa. Takže jsme si teď kvit. Většinou je se mnou docela snadné pořízení, ale čeho je moc, toho je příliš. Nehodlala jsem tu sedět jako puťka a nechat na sebe řvát protivným chlápkem středního věku v pruhovaných kraťasech.

„No, docela jsem si to užila.“ Plameny pohasnou a z ohořelé kupky textilu už se jen kouří. „Ale přišel čas se rozloučit.“ Docela se mi ta podívaná líbila, ale přece tu nebudu postávat a čekat na to, jaké bude mít ten můj drobný žhářský čin důsledky.

Z šéfovy uniformy kape voda. „Kolikátá je tohle práce?“

Kousnu se zevnitř do tváře, abych zadržela drzé jdi někam.

„S takovou ve městě nezůstane ani jedno místo, kde by tě zaměstnali. Já jsem se rozhodl riskovat a dát ti šanci, Imogen,“ pročísne si rukou řídnoucí vlasy. „Měl jsem to tušit. Můžu si za to sám.“

Rozepnu batoh a hodím si do něho jmenovku – poslední památku na tuhle brigádu. S tichým plesknutím dopadne mezi zbytek mé sbírky. Nechávám si totiž jmenovky z každé práce, kde jsem to na chvilku zkusila. Možná je to trochu morbidní… a taky se to pěkně pronese. Máma tvrdí, že ty cedulky ztělesňují moje selhání, ale pro mě znamenají spíš něco jako příčky žebříku mé budoucnosti. Ať už povede kamkoli.

Když zvednu hlavu, můj – bývalý – šéf těká pohledem mezi mnou a mobilem.

Snad nechce volat policii?

Sevře se mi žaludek. Už jen to, že budu doma muset vysvětlovat, proč jsem pověsila na hřebík další brigádu, je dost o nervy – a to i bez vězeňské cely. „Nebojte, už jdu,“ zvednu ruce v obranném gestu a posadím si na hlavu cyklistickou helmu.

Nejspíš jsem si to měla lépe promyslet. Takhle by se mohly jmenovat moje memoáry.

„Nemůžeš pořád nutit lidi k tomu, aby litovali, že ti vůbec dali příležitost. Tahle práce opravdu není dokonalá,“ vyloví lopatou z koše ještě doutnající uniformu. „Tyhle šaty pekelně koušou, ale copak je všechno na světě perfektní? Nežijeme v pohádce, kde všechno mávnutím kouzelné hůlky dobře dopadne. S tím se musíš smířit, jinak skončíš bez halíře a sama jako kůl v plotě.“

„Pořád lepší než trčet po zbytek života tady,“ vyrazím bez ohlédnutí pryč a se zakvílením pneumatik odjedu z parkoviště.

Sbohem, hotdogy! Opravdu mi chybět nebudete!

Dokonalost možná je. Viděla jsem to na vlastní oči. Moje nejlepší kámoška Divya už například dávno ví, jak bude vypadat její vysněná kariéra. A naši jsou šťastně sezdaní už celá desetiletí.

Vím, že pohádky nejsou skutečné. Nejsem přece naivní. Ale jedna věc je mi taky nad slunce jasná: s molitanovým hotdogem na hlavě bych se dokonalého konce sotva dočkala.

Desetiminutová cesta domů stačí k tomu, aby se mi z nervů sevřel žaludek. Máma sice pracuje jen na částečný úvazek, ale přesto má vždycky den plný aktivit. Doufám tedy, že se dnes doma téměř nepotkáme.

Jenže pak mě na naší příjezdové cestě přivítá její modrý sedan.

Ach jo. Nevím, proč jsem si myslela, že se za tak krátkou cestu domů proměním ze smolařky v dítě štěstěny.

V jakém okamžiku se má poněkud chaotická cesta za sebepoznáním střetne s povinností využít možností, které mi dali rodiče, v ohnivé katastrofě? Jak dlouho asi potrvá, než se naši začnou ptát, kde udělali chybu?

Nemůžu se celý den potloukat po venku, a to nejen proto, že ze mě ještě pořád táhne kouř tak štiplavý, že bych z toho mohla omdlít. Uklidním roztřesené ruce a zamířím dovnitř.

U vchodu mě vítá několik balonků a ručně vyrobená cedule:

GRATULUJEME K PRVNÍMU TÝDNU V PRÁCI!

Ale ne. Spadne mi čelist a moje ochromené ruce jen tak tak udrží batoh, aby nežuchnul na zem. Jásavý transparent po pouhých sedmi dnech na brigádě vám může připadat trochu přehnaný, ale naši asi usoudili, že vzhledem k mé pracovní minulosti je to milník, který si oslavu zaslouží.

„Imogen, jsi to ty?“ ozve se máma z kuchyně.

„Ehm... jo. Promiň, musím na záchod,“ vyrazím po schodech nahoru. Když na nich zakopnu, bolestivě se bouchnu do kolene, ale nezastavím se až do chvíle, než za mnou bezpečně zapadnou dveře mého pokoje. Odhodím batoh a strhnu ze sebe šaty společně s přetrvávajícím odérem selhání.

Na stěnách ulpívají zbytky plakátů klučičích kapel ještě ze základky. Dokonce i jejich žhavé pohledy mě teď odsuzují. Sem bych si kluka nikdy nepřivedla. Jaké štěstí, že můj milostný život je ještě příšernější než ten pracovní. Takhle si se stavem svého pokoje nemusím lámat hlavu.

Měla jsem jen jednoho kluka. Možná. Skoro. A i to trvalo jenom necelý měsíc. Za poslední rok jsem byla na několika příšerných schůzkách, které bych si nejraději vypálila z paměti. Možná netuším, jaké to je, když člověk opravdu najde něco dokonalého, ale zato vím přesně, jaké to být nemá. Jakožto dítě odkojené pohádkami jsem byla vychovaná k tomu, abych se snažila o šťastný konec. Snad je to vada osobnosti, ale proč bych se měla spokojit s málem, když si zasloužím víc?

„Nemáš být náhodou v práci?“ zeptá se máma, když za pár minut sejdu po schodech dolů.

Svěsím ramena a opřu se o kuchyňský ostrůvek. „Můžu ti s jistotou říct, že zrovna teď v práci být rozhodně nemám.“

Máma z tašky na kuchyňské lince vytáhne pár pletených věciček. Není zrovna královna ručních prací, což tyhle podivně tvarované výtvory jen potvrzují. Po šesti měsících v pletacím klubu ještě nepřinesla domů nic ani v nejmenším praktického, ale aspoň to dál zkouší. Tak tenhle gen mě očividně minul. Loni jsem s ní jednou šla na keramiku a málem způsobila učiteli monokl, když mi kus hlíny vyletěl z kruhu a přistál mu rovnou na obličeji. Nemusím ani dodávat, že jsem se tam už nikdy nevrátila.

„Snad jsi zase nedala výpověď?“ Chodí kolem těch slov jako kolem horké kaše. Její hlas zní laskavě, ale unaveně.

Raději se jí ani nedívám do očí a soustředím se na skvrny od omáčky k těstovinám, kterou zaujatě seškrabávám z linky. „Kdepak. Tentokrát jsem ji dostala.“

„Imogen…“ Ani to nedořekne. Nemusí. Máma skoro třicet let učila ve škole a ve své profesi našla tolik vášně a naplnění, že se tedy není co divit jejímu naprostému nepochopení, že její dcera to má jinak.

Z lednice si vytáhnu pár přísad do sendviče. „Vždyť to tam bylo hrozný, mami. Všechno smrdělo olejem, šéf byl divnej, a navíc má očividně potíže s ovládáním hněvu, s čímž by měl rozhodně něco dělat. A ta uniforma! Víš, jak škrábala?! Kromě toho jsem dnes zjistila, že úplně kašlou na požární bezpečnost.“

Máma se zamračí, ale moje poznámky o požáru raději nekomentuje. „Člověk vždycky najde spoustu důvodů, proč odejít, ale stejně tolik je důvodů, proč zůstat.“

„Já ale nejsem jako táta. Nekysla bych přes třicet let v práci, která mě ničí, jen proto, abych pak dostala pěkný důchod,“ hodím na talíř chleba, abych ho namazala majonézou a hořčicí.

„Zlatíčko, ty přece víš, že tě s tátou máme rádi, ale pomalu dospíváš, a než se naděješ, zaklepe ti na dveře skutečný život. Stabilní práce a praktické dovednosti v životopise ti neskutečně pomůžou, až budeš posílat přihlášku na univerzitu nebo budeš chtít odstartovat kariéru.“ Načechrá si krátké, šedé vlasy. „Říkala jsi přece, že se do toho tohle léto obuješ a budeš rozumná.“

„Já vím, ale… prostě je to těžký,“ roztrhnu roztřesenýma rukama plátek sýra vedví ve snaze ho dostat z plastového obalu. „A já přece vždycky nějakou brigádu mám. Vždycky. Za týden si najdu novou.“

Když máma promluví, slyším spíš tichý smutek než vztek. Za vztek bych ale byla radši. „Tvůj problém nevězí v tom, že by sis neuměla najít práci,“ povzdychne si, „ale že si ji nedokážeš udržet. Na tom teď musíš zapracovat.“

Prsty se mi zanoří do měkkého středu, jak k sobě tisknu dva krajíčky chleba. Rozumná a Imogen nejsou zrovna dvě slova, která by lidé často používali v jedné větě.

Máma mi prsty pročísne vlasy. Levandulová vůně jejího mýdla teď na chvilku přebije i puch spáleného plastu, který se mě pořád drží jako klíště. „Zlatíčko, já si prostě jen přeju, abys měla tak nádhernej život jako my s tátou.“

Pevně stisknu víčka a štípnutí slz v očích svedu na ten dnešní kouř. Jenže bodnutí u srdce už si jen tak neomluvím.

A co si myslíš, že celou dobu hledám?

Nic není tak smutné jako opuštěný nákupák – snad už jen člověk, který sedí v jedno čtvrteční odpoledne na zemi u svého zrezlého kola a upřeně na ono obchodní centrum zírá. O to zoufalejší ovšem je, že to není poprvé, co tam ta osoba takhle dřepí.

Ta osoba jsem samozřejmě já.

Tenhle nákupák zavřel své brány před dvěma lety – chvilku předtím, než jsem nastoupila na střední. Když nakouknete oknem dovnitř, ještě se po podlaze válí cedule s nápisem TOTÁLNÍ VÝPRODEJ!

Teď, když jsem znovu bez práce, to docela sedí. Povaluju se po plevelem zarostlém betonu, sendvič a chipsy v ruce, a prohlížím si drolící se fasádu mého dětství. Ačkoli je teprve konec května, panuje tu už vytrvalé letní vedro. Zastrčím za ucho rudou loknu. Poté, co jsem si minulý týden docela hodně ostříhala vlasy, dosahují už jen sotva na ramena. To nikoho nepřekvapilo. Když jsem neklidná, nechám se ostříhat nebo si dopřeju nějakou hodně šílenou barvu.

Když na rozpraskaném betonu plném kamínků a střepů zapraskají pneumatiky, zvednu hlavu. Divya seskočí z křiklavě růžového kola a v jasně oranžovožlutých šatech na ramínka vypadá zase jako modelka. Černý cop, který jí visí přes rameno, září v odpoledním sluníčku a bronzová pleť se jí leskne jako z reklamy na dovolenou u moře. Moje dokonalá nejlepší kamarádka – a to říkám bez sarkasmu.

„Já nevím, že to tu máš tak ráda. Na mě z toho místa jde spíš depka.“

Zmůžu se na nepříliš přesvědčivé pokrčení rameny a nacpu si do pusy poslední kousek sendviče.

„Imogen,“ přitočí se ke mně, ale raději zůstane stát, než aby si se mnou sedla na odporně špinavé dláždění. Jenže já se taky cítím pěkně nechutně, takže to spolu ladí. „Myslela jsem, že máš dneska brigádu? Umíš si představit, jak mě překvapilo, když mě Find My Friends upozornilo, že jsi tady?“

S odkašláním si ometu drobečky z kalhot. „Opravdu jsem měla být v práci.“

„A ten spálený plast z tebe táhne proč?“ Její oči se do mě zavrtají, protože už se kamarádíme příliš dlouho na to, aby mi zbaštila vágní odpovědi.

Horký cement se mi lepí na holé nohy, a tak změním pozici. „Protože jsem zapálila uniformu.“ Škrtnout sirkou a sledovat, jak vyšlehly plameny, byla jedna z nejvíc vzrušujících věcí, které jsem kdy v životě podnikla. Jak smutné. Tohle raději nahlas říkat nebudu.

Divya si tiše odfrkne. „Imogen, no teda!“

„Docela mě překvapuje, že ten hadr nechytil už dávno předtím.“

„No, ale nechytl,“ ukradne mi chips, „to ty jsi ho zapálila. To je velkej rozdíl.“

Po měsících neustálého vysvětlování, proč jsem přišla o práci, by mi to asi mělo jít lépe. „Nenáviděla jsem to tam, Div,“ zvyšuju hlas, jak jí vypočítávám všechny své stížnosti. „Musela jsem nosit tu pitomou čepici a…“

„A o té práci předtím si tvrdila, že to tam smrdí jako nohy.“

„Však taky jo.“

„Byl to obchod s obuví, Imogen. Co jsi čekala?“

Pohrávám si s kamínky rozházenými u podrážek. „No, snad mi nikdo nemůže vyčítat, že nechci pracovat u smradlavých nohou nebo pro šéfa, který na mě neustále bezdůvodně ječí.“ Docela snadno se to vymlouvá, ale já beztak dobře vím, že skutečně jde o moji obecnou averzi k brigádám. Jenže výmluvy jsou vždycky jednodušší než pravda.

„Jasně, že bys na takových místech neměla pracovat,“ vezme mě za ruku Divya a já upřu oči na její krásnou tvář. Když se nade mnou takhle tyčí, vytváří jí slunce nad hlavou něco jako svatozář.

„Vím, že se bojíš, abys neskončila jako táta.“

Najednou zrychleně dýchám přes knedlík v krku, a tak se raději dívám někam před sebe. Táta měl před sedmi lety infarkt. Strávil tehdy celé týdny v nemocnici a my jsme o něho skoro přišly. Doktoři sice nahlas neřekli, že ho málem zabila jeho práce, ale já vím, že to tak bylo. A tak jsem si slíbila, že se mi tohle nikdy nestane.

„Možná si schválně vybíráš místa, o kterých už předem víš, že je budeš nesnášet, abys pak měla výmluvu, proč toho zase nechat?“

„No jo. Co když máš pravdu? Co když vážně nechci žádnou brigádu. Možná,“ vstanu, „prostě chci jen sedět na opuštěným parkovišti a vzpomínat, jaký to bylo, když jsem ještě nebyla jedno velký zklamání.“ Obejmu se kolem břicha a zamotám si ruce do trička.

Od šestnáctých narozenin už jsem vystřídala snad tucet brigád. A ten otravný hlásek v mojí hlavě vždycky začne našeptávat: „Co když na tebe čeká něco lepšího?“ Abych ho utišila, musím vždycky vyzkoušet něco nového. Doufám, že až jednoho dne objevím svoji vášeň, své místo v životě a to, co mi dokonale sedne, ten hlásek sklapne. Tátova kariéra je hotová katastrofa, ale mámina ne, a až Divya odmaturuje a dostane svoji vysněnou práci, tak ji bude také milovat.

Pokud své šťastně až navěky dokážou najít oni, pak já taky.

„Nikdy bych ti neřekla, že jsi k ničemu, Imogen.“

„Jenže jsem zvorala, co jsem mohla.“ A to dokonce i v situacích, kdy jsem se vážně snažila, což mi teď vůbec nic neulehčuje. Promnu si hrudní kost, jako bych si chtěla rozmasírovat bolest pod ní, a potom sklopím oči k zemi.

„Kdepak. Přece jsi v osmý třídě vyhrála tu soutěž v pojídání sendvičů s hovězím.“

I když nechci, usměju se. „Takže jsem svůj hlavní životní úspěch zažila už ve třinácti.“ S Divyou jsme se skamarádily už na prvním stupni. Na výtvarce jsem si polámala voskovky a ona mi půjčila ty svoje. Od té doby mi takhle zachraňuje krk pořád.

„Já vím, co tě rozveselí,“ usměje se. „Co takhle léto v zábavním parku? A úplně zadarmo. Vlastně by tě za to ještě platili. Popcornu s máslem a krůtích stehýnek, co jen sníš!“

Povytáhnu obočí. „To zní jako podfuk. Víš, že na takový e-maily nemáš klikat, že jo?“

Zvedne ze země kamínek a mrští ho po mně. „A kde si myslíš, že jsem potkala toho cizokrajnýho prince? Stačilo mu jen poslat rodný číslo.“ Zasmějeme se a mně se ulehčí jako ostatně vždycky, když jsme spolu.

„Ale ne, tohle vážně není podvod. Ta mediální skupina, kde dělám letní stáž, nabízí finanční odměnu pro stážistu, který do konce příštího měsíce napíše nejlepší investigativní článek. To by mi mohlo hodně bodnout, až se budu příští rok hlásit na vysokou.“

Být investigativní reportérkou bylo Divyiným životním cílem od chvíle, kdy zjistila, že taková práce existuje. Svůj první článek napsala už na druhém stupni. Pojednával o tom, že v jídelně přidávají do hamburgerů falešné maso.

Šokující? Ani ne. Odporné? Nepochybně.

„Pamatuješ na Pohádkovou zahradu?“

„Co je to za otázku?“

Pohádková zahrada je zábavní park zhruba tři čtvrtě hodiny jízdy od nás. Co si pamatuju, jezdili jsme tam každé léto jednou týdně. Někdy dokonce i dvakrát, pokud zrovna zabralo moje škemrání. Když mi bylo deset, jela jsem tam na třídenní tábor, což byly zatím asi ty nejkrásnější chvíle v mém životě. Pohádková zahrada je dodnes mým nejoblíbenějším místem na světě.

Mimo sezónu se aspoň dívám na vlogy z parku, jen aby se mi tolik nestýskalo. Moje oblíbené byly ty s vymyšlenou královnou a jejími syny. Ukazovali tam zákulisí života „královské rodiny“, jenže s tím před pár lety přestali a mně to od té doby chybí. Hosté ale naštěstí pořád neúnavně nahrávají skvělá videa z jízd, díky nimž můžu chvilku předstírat, že se řítím po horské dráze, a v uších mi buší srdce jako splašené pokaždé, když se blíží další sešup.

„Co bys řekla tajnému nasazení? Inkognito?“

„Co tím myslíš?“

„Chci příběh tak silný, že okamžitě vyšachuje veškerou konkurenci, což znamená, že do parku potřebuju nasadit někoho, kdo mi bude nosit skutečnou zákulisní špínu,“ zamračí se Divya a vytáhne z tašky nějakou obálku, kterou mi hned podává. První věc, které si všimnu, je velký nápis POSLEDNÍ VÝZVA vyvedený rudým písmem.

Otevřu ji a vytáhnu ven list papíru. Pokouším se rozluštit, co na něm je, jenže Divya je jako obvykle rychlejší a všechno mi vysvětlí: „Včera jsem objevila tuhle obsílku z banky. Píše se v ní, že pokud naši nezaplatí dluh, půjde jejich restaurace do exekuce. Kdyby se mi ale podařilo vyhrát tu soutěž, vím, že by mi výhra pomohla zadržet řízení dost dlouho na to, aby se nám ještě podařilo sehnat zbytek peněz. A kdo ví – kdyby se to dostalo i do novin, třeba by se naskytla i další novinářská práce.“

„Nemůžou přece přijít o restauraci! Vždycky tam slavíme narozky – už je to tradice! A tvoje máma dělá ty nejlepší indicko-americké sladkosti ve městě! Lidi se vzbouří, pokud už si je nebudou mít kde kupovat.“

„Já vím, ale asi to není dost. Nemůžu připustit, aby ztratili všechno, na co se tak nadřeli.“ Divyiny jinak tak jasné oči potemní a naplní se slzami.

Její rodina mě vždycky vítá s otevřenou náručí. Jsou to ti nejštědřejší lidé, které jsem kdy poznala. Když táta ležel v nemocnici, mohla jsem u nich bydlet, jak dlouho jsme potřebovali, aby měla máma volné ruce a mohla se o něho starat. Směla jsem jim pomáhat v restauraci, abych se trochu zabavila a nemusela se pořád sama užírat obavami. Takže pokud jim Divyin plán může pomoct, jdu do toho, ať to je, co to je. Nikdy jsem nedoufala, že dostanu možnost jim jejich laskavost oplatit, a teď se jedna přece jen naskytla.

„My to nedopustíme,“ stisknu jí ruku. „Ano? Takže jdeme do toho? Spolu?“

Divya svěsí ramena. „Jen ty. Já mám přece tu stáž. Nemůžu chodit na dvě brigády, a ještě pomáhat našim v podniku.“

„No jo, chudinko. Ta super stáž tě fakt ničí, co?“ mrknu z legrace.

Kamarádce na tváři rozkvete úsměv, a tak se kousne do rtu, aby ho zahnala, zatímco schovává obsílku zpět do tašky. „Takže já do toho parku jít nemůžu.“

„Já ti nevím, Div. Ty jsi tady ten supermozek, ne já.“

„Potřebuju tě.“

Potřebuju tě. Tohle od lidí často neslyším. Spíš to sama říkám.

Divya si od obličeje odežene mouchu. „Kromě toho se na to stejně hodíš ze všech nejlépe. Vždyť znáš Pohádkovou zahradu jako svoje boty.“

„Kde je problém?“ Stejně nemám nic jiného na práci, a navíc jsem tam letos ještě nebyla. Beztak jsem vždycky snila o tom, že do toho parku jednou půjdu na brigádu, takže jsem vlastně docela zklamaná, že mě to nenapadlo dávno.

„O majiteli kolují zvěsti, že není tak poctivý, jak se zdá.“

Nakroutím si pomyslný knírek jako kreslený padouch. „A ty se chystáš odhalit jeho špinavosti?“

Divya si zaplete cop. „Na Redditu jsem se dala do řeči s jednou charitativní organizací, která dříve dostávala od Po-
hádkové zahrady příspěvky. Ty se ale v posledních letech zastavily.“

„Možná si prostě vybrali novou charitu.“

„To taky ano, ale můj informátor si myslí, že ta organizace je jen fiktivní. Prostě na oko.“

„Ten tvůj informátor je nejspíš jen pěkně zahořklý. Chceš snad zničit dětství špuntům, kteří mají rádi pohádky a horské dráhy? Protože přesně tohle se stane, když ten park zavřou.“

Jako by dětství už samo o sobě nebylo dost křehké a pomíjivé.

„Jako dítě jsem měla trauma ze Sněhurky.“

„Takže tohle celé má být pomsta?“ dobírám si ji.

Divya ale nasadí vážný výraz: rty stisknuté do přísné čárky a hluboké vrásky mezi obočím. „Tady jde o pravdu. Potřebuju tě, Imogen. Bez tebe to nezvládnu.“ Lže a obě to víme.

„Tak proč na ně prostě nezavolat úřady? Ty by si s tím jistě poradily. A my si vymyslíme jiný příběh.“

„Pfff,“ odfrkne posměšně kamarádka, „a nechat všechnu slávu z odhalení podvodu nějakému úředníčkovi? Tůdle! Nejdřív to dostanu na veřejnost a úřady se můžou klidně zapojit potom. Jak jsem říkala, potřebuju expozé, které zastíní všechny ostatní, a vím, že právě tohle je ono.“

„A co mám dělat já? Chodit se štěnicí po parku a doufat, že někdo půjde s pravdou ven?“ Většinou se vrhám do věcí po hlavě, ale tohle je moc i na mě.

„Stačí se tam trochu porozhlédnout a vyfotit cokoli podezřelého. Trochu si popovídáš se zaměstnanci, něco z nich vytáhneš… Vím, že to bude hračka – lidi si s tebou přece rádi povídají. Tak co – jdeš do toho?“

Divya možná má problémy s pohádkami, ale já ne. Moje nekrásnější letní vzpomínky pocházejí z horské dráhy a setkání s princeznami. Nostalgie je něco jako kouzlo – naplní člověka nadějí.

A pokud mi teď v životě opravdu něco schází, je to naděje.

Už jen to, že teď spoléhá Divya na mě, do našeho kamarádství vnáší změnu. Jenže já jí to prostě dlužím už jen za to, kolikrát mě zachránila ona. Hřeje mě u srdce, že jí to tentokrát můžu vrátit. A Pohádková zahrada je moje oáza štěstí.

„Počítej se mnou.“

2

TRISTIAN

„Tristiane, ty tady budeš fakt jen tak sedět, zatímco mě Tyrone vraždí?“ prská na mě moje dvojče Garrick naštvaně z pohovky. Tyrone se jen pobaveně zašklebí, než to znovu napálí do Garrickovy postavičky ve videohře. Tyroneovi je šestnáct stejně jako mně a Garrickovi a všichni tři spolu chodíme už od mateřinky do školy. Tyroneovi rodiče vlastní v naší ulici karaoke bar, kde se Garrick hrozně rád předvádí. „Kámo!“

Ignoruju bráchovy litanie o sportovním chování a raději se soustředím na telefon, na kterém visím už poslední hodinu od chvíle, kdy se ti dva společně s mým mladším bráchou Aldrichem vydali na virtuální křížovou výpravu. Někdy si s nimi taky rád zahraju, ale jinak na tohle moc nejsem. Na mobilu si asi po sto padesáté přečtu rozvrh letní školy.

O Evropě sním už od doby, kdy jsem jako malý špunt dostal k Vánocům obrázkovou knížku o historii. Miluju si představovat stovky let stará místa, která ještě stále stojí jako živoucí střípky minulosti. Je to skoro jako cestování časem – nebo aspoň jeho nejvěrnější napodobenina. Takže když mi můj dějepisář řekl o letním programu v Evropě, během něhož bych se mohl šest týdnů učit nové věci, navštěvovat všechna ta místa, o kterých jsem snil, a ještě získat pár bodů navíc na přihlášku na vysokou, nešlo odmítnout.

Jenže ten řev z pohovky se dá ignorovat jen chvilku. Otočím se zpět na Garricka, s nímž sice sdílím stejnou DNA, ale rozhodně ne stejnou tvář, protože jsme dvojvaječní. S dramatickým povzdychem hodí ovládání Aldrichovi. „Tyrone, nemáš být náhodou zase v práci?“

„Ty seš takovej lůzr,“ popadne Tyrone ze stolu plechovku limonády a zapadne zpět do polštářů na pohovce. „Máš kliku, že jsme kámoši už od školky, jinak bych se mohl urazit.“

„Tristiane,“ hodí mi Garrick na hlavu polštář, „nemůžeš aspoň chvilku přestat zírat na ten telefon a trochu mi pomoct? Tyrone mě zrovna nazval lůzrem, což je, jako by nadával i tobě, protože jsme v podstatě jedna a tatáž osoba.“

„A to právě nejsme,“ zavrtím hlavou. A rozhodně nejen proto, že Garrick má světle blond vlasy, zatímco já světle hnědé. Garrick je hvězda. Vždycky se jen hrne do světel reflektorů, aby ze sebe udělal klauna jen pro trochu pozornosti. Já bych se radši držel někde v zákulisí, aby mě nikdo neviděl. Jenže protože našim bohužel patří známý zábavní park Pohádková zahrada, stejně všichni vědí, kdo jsme.

Ze stolu si vezmu pizzu a mobil schovám zpět do kapsy. V jedné věci se Garrick neplete: měl bych si těch pár posledních týdnů s bráchy pořádně užít. Většinou trávíme celé léto společně v Zahradě, jak parku zkráceně říkáme. Během let se naše role mění, ale plné ruce práce máme vždycky stejně.

Různé postavy hrajeme už roky: rytíře nebo krásné prince. Minulé léto si Garrick začal osvojovat víc z gastronomie a já zase chvilku pomáhal s údržbou, protože jsem chtěl vědět, jak všechno funguje. Jenže zatímco Garrickovi se v jeho roli skvěle dařilo, můj zájem rychle vyprchal, jakmile jsem pochopil, že práce údržbáře v zábavním parku spočívá spíš ve spravování protékajících trubek a vyměňování žárovek. Nebo mě aspoň k ničemu jinému nepustili.

„Přivezeš mi z Německa pivní korbel?“ zeptá se Aldrich. Je o dva roky mladší než my s Garrickem a má tu samou blonďatou kštici jako brácha. Tu zdědili po mámě. Najednou se mi stáhne hrdlo, div se mi tam nezasekne pizza, a tak sousto spláchnu hltem Aldrichovy limonády.

„Já bych zase chtěl tolik čokolády, kolik sám vážím,“ dodá Garrick.

Tíha na srdci, kterou s sebou poslední dva roky vláčím, se malinko nadzvedne, když si představím, jak se procházím po starobylém dláždění. Celý život se pohybuju mezi pohádkami a vymyšleným dobrodružstvím s myšlenkou, že tenhle falešný hrad a zrezivělý zábavní park je všechno, co jsem kdy mohl od života chtít. Jenže když pak máma umřela, zjistil jsem, že jsem jen rádoby princ polapený v příběhu, který si sám nevybral.

Vím, že je mi teprve šestnáct, ale mám pocit, že za mě už před mým narozením někdo všechno pečlivě naplánoval. Ale já chci prožívat vlastní dobrodružství, vidět místa ze starobylých legend a vybojovat si jinou budoucnost než tu, kterou nám vytvořil táta.

A za tři týdny takový život budu moct aspoň ochutnat.

Tahle zkušenost mi dá i jiné možnosti než jen zůstat do smrti uvězněný ve stínu rodinného hradu.

„Já vím, že vám to neříkám často,“ sklopím se staženým žaludkem oči, zatímco posunuju po podtácku plechovku s limonádou, „ale budete mi chybět.“

„Dost, nebo se budu červenat,“ strčí si Garrick do pusy další pizza tyčinku.

Já svoji pizzu spolykám na tři velká kousnutí, až mě okraj škrábne do hrdla. „Šipky?“ nadhodím ve snaze odlehčit náladu. „Kdo prohraje, platí další pizzu.“

„Kdepak. Vy Waltonové mi v šipkách vždycky natrhnete zadek,“ protestuje Tyrone.

Všechny ty roky pouťových her v parku mi rozhodně dávají jistou výhodu. „Tak budu házet se zavřenýma očima, aby to bylo spravedlivé.“

„Do toho bych se nepouštěl,“ ozve se za námi něčí hlas.

Ještě než se otočím, vystřelí mi ramena až někam k uším. Ten hlas bych poznal, i kdyby mě o půlnoci probudil. Ivor.

Ve dveřích obýváku stojí s rukama v kapsách náš starší bratr a hnědé vlasy se mu jako obvykle dokonale vlní kolem uší. „Tristiane, můžeš na slovíčko?“

Stáhne se mi žaludek a nejraději bych mu řekl, že ne. Láska k mému nejstaršímu bratrovi totiž leží pohřbená pod lety hořkosti. Jako by přede mnou stál otec.

„Zrovna tady s klukama něco hraju,“ sevřu čelist, zatímco se pokouším neuhnout pohledem.

„Bude to jen minutka, Tý,“ namítne. Tvář má ale naprosto nečitelnou.

S Garrickem si vyměníme významný pohled. Telepatie mezi dvojčaty v praxi. Utíkej, dokud můžeš, říká mi v duchu Garrick. Jenže už jsem si od táty i Ivora vyslechl kvůli své cestě do Evropy tolik řečí, že už nechci provokovat. Ne, dokud nebudu sedět na palubě letadla.

Ivor za mnou vyklouzne posuvnými dveřmi na zahradu. Teplá noc dává tušit, že léto letos přijde dřív než obvykle.

Hudba z videohry a smích utichnou, když za sebou Ivor zavře dveře. Opřu se o zábradlí a zkřížím ruce, ale pak je zase nechám klesnout podél těla. „Tak co se děje?“ snažím se o lehký tón, ale nakonec je z něj přece jen cítit spíš váhavost.

Ivor zůstane stát u dveří s rukama hluboko v kapsách. Od té doby, co máma zemřela, se náš vztah změnil. Když jsem se dal slyšet, že chci od života víc než rodinný podnik, vyložil si to tak, že chci opustit rodinu i všechno, co naši vybudovali. Ivor se stará o oddělení komunikace se zákazníky a vedle toho ještě hraje prince. Stěny našeho hradu mu přinášejí životní naplnění a on cestu, která mu byla předem vybraná, přijímá s otevřenou náručí. To, že já jsem si vybral směr vlastní, rozhodně nebylo myšleno jako útok na jeho osobu, jenže Ivor to tak bere. Mohl jsem se pokusit to nějak uhladit, ale moje hrdost mi nedovolila couvnout.

Přelétne očima prostor, než se znovu zaměří na mě. „Je mi to líto, Tý, ale na ten svůj výlet do Evropy jet nemůžeš.“

Ostrý okraj zábradlí se mi zaryje do ruky, jak ji k němu přitisknu. Celý napružený se chystám na hádku. Za poslední rok jsme spolu mluvili jen vzácně, ale vždycky to probíhalo takhle. „Ivore, já vím, že chceš, abych tu zůstal a znovu hrál prince, ale táta už mi tu cestu dovolil. Je to hotová věc.“

„A to právě není.“

Přimhouřím oči a v uších mi začne poplašně zvonit. „Co tím chceš říct?“

„Táta to oficiální prohlášení, že tě pouští, ještě nepodepsal. A protože je ti teprve šestnáct, bez toho papíru nikam jet nemůžeš.“

Sevřu čelist. „O co ti jde, Ivore? Dal jsem mu to prohlášení už před několika měsíci a táta říkal, že jet smím.“ V hlavě si přehraju tisíc scénářů. Viděl jsem přece potvrzení o odeslání, ne? Najednou o tom začínám pochybovat. Poslední měsíc jsem měl plné ruce práce se závěrečnými písemkami ve škole… Opravdu mi tahle kolosální chyba utekla?

„Říká, že tě potřebuje v parku,“ sklopí oči Ivor a šoupne chodidlem o dřevo podlahy. Tenhle tik má už odmalička. Ivor je o šest let starší než já, ale v patnácti jsem ho dorostl. „Vím, že jsi chtěl taky body na přihlášku na vysokou, takže ti k tomu vystavíme pár dokumentů, aby sis to mohl zapsat jako stáž. Ted vedl marketingové oddělení a zrovna šel do důchodu, takže tam bude každá ruka dobrá. Mohl by ses toho ujmout.“

Jako jeden z posledních rodinných zábavních parků v celé zemi jsme hrdí na to, že když už někoho přijmeme, většinou s námi nějakou dobu zůstane. Celá rodina tu vykonávala nejrůznější profese. Jak Ivor rostl, přibývaly mu i povinnosti, a to samé se čeká i ode mě.

„Jenže mě marketing vůbec nezajímá. Ani celý park. Měl jsem na léto plány. Tohle mi táta nemůže udělat.“

„Ale může. A taky to udělá,“ promne si Ivor šíji a na chvilku se – snad pro dramatický efekt – odmlčí. „Park má potíže. Tento týden poprvé otevíráme s plnými provozními hodinami a od loňska už máme pořádný skluz. Nového markeťáka si prostě nemůžeme dovolit. Aspoň zatím ne.“

„Ivore…“ přešlápnu z nohy na nohu. Z vůně, která se sem line z Královské restaurace přes cestu, mi začne do ticha kručet v žaludku. Náš dům stojí na samém okraji parku. To proto mám pocit, že jím, spím a dýchám v pohádce. Skvělá ukázka falešné historie. Abych pravdu řekl, právě tady leží počátek mojí lásky k opravdovým dějinám. Kdysi jsem bifloval všechna fakta o Karpatii, zemi, v níž se odehrávají všechny příběhy v našem parku. Až jsem jednoho dne zjistil, že je jen vymyšlená.

„Já ale vážně chci jet,“ ztiším hlas v naději, že v Ivorovi přece jen ještě probudím střípek toho staršího bratra, kterého jsem znal. Mohl bych poprosit Garricka, aby napodobil tátův podpis – dělá to už od doby, kdy jsme byli malí kluci, jenže já na tohle nikdy nebyl. Asi bych se příliš bál, že se to provalí a mě pošlou se sklopenýma ušima šupem zase domů.

Ivor svraštil obočí nad očima rámovanýma tmavými kruhy. Vypadá, jako by se chtěl omluvit, ale asi si to rozmyslel. „Dlužíš nám to.“

„Nech toho.“ Popadnu zábradlí, abych uklidnil vzteky roztřesené ruce.

Dřevo zapraská a bratr přistoupí s povzdechem blíž. „Ty přece patříš do Pohádkové zahrady.“ Stojí teď těsně vedle mě. „Tak co by ses poflakoval po Evropě? Vždycky jsme trávili léto společně.“

„A o to právě jde. Já chci ze světa vidět víc.“

„Park má potíže s návštěvností, finančně se nám taky nedaří nejlépe a táta postonává,“ řekne Ivor, jakmile nastane chvilka ticha. „Zlobí ho srdce.“

„Nejsem kardiolog.“

„Chybíš mu.“

Zasměju se tak dutě, až Ivor překvapeně zvedne obočí. „No vážně.“

„To říkal?“ S tátou se sice vídáme každý den, ale sotva spolu prohodíme pár slov. Ten nejdelší rozhovor, který jsem s ním za poslední dva roky vedl, byl ten, v němž jsem ho prosil o povolení letět do Evropy. Myslel jsem, že jsme se někam posunuli. Tak jsem se asi spletl.

Ivor si rukou prohrábne neskutečně hustý plnovous. „To ani nemusel. Poznám to na něm. Od té doby, co umřela máma…“

„Přestaň!“ přeruším ho. „Opovaž se použít mámu k tomu, abych z pocitu viny tu cestu odvolal.“ Už tak jsem to skoro udělal sám, protože mě pořád trápí, že jsme ji ztratili.

„Proč si myslíš, že táta otevřel Pohádkovou zahradu a vymyslel si Karpatii s královskou rodinou a jejím příběhem?“

„Aby vydělal peníze.“

„Protože rodina pro něho vždycky znamenala nejvíc na světě. Karpatie přežila jen proto, že se naše rodina semkla a pracovala jako jeden muž.“ Z Ivorovy nezlomné víry v našeho tátu a zábavní park se mi sevře žaludek. Nechápu, proč bratr tak důvěřuje někomu, kdo si to vůbec nezaslouží.

„Karpatie je pohádka vymyšlená člověkem, který chtěl vydělat na dětské nevinnosti a předraženém jídle.“ Jakmile ze mě ta slova vypadnou, zůstane po nich na jazyku jen hořká pachuť. Kdysi jsem Pohádkovou zahradu miloval. Trávil jsem tu každé léto. Tohle místo mi bylo druhým domovem a často i tím prvním.

Jenže jak jsem rostl a máma chřadla, pochopil jsem, kdo můj otec opravdu je: chamtivý lakomec. A po mámině smrti se ještě zhoršil. Teď byl navíc studený jako led a věčně rozzlobený. Nemohl jsem se dočkat, až odtud vypadnu a uvidím kus světa. Hlavně když jsem o těch vzdálených místech snil už od dětství.

„Ať už ti táta provedl cokoli, musíš mu to odpustit, protože všechno, co dělá, dělá jen a jen pro nás. Tenhle park je náš domov – vždycky byl a vždycky bude. Není to kruté monstrum, které ti brání plnit si sny. Ten problém prostě nespočívá v Pohádkové zahradě,“ položí mi Ivor ruku na rameno. „Tristiane, jsi můj brácha a já tě mám rád. Park má potíže a zachránit ho můžeme jen společnými silami.“

Když vám někdo celý život tvrdí, že jste hrdinný princ, těžko se té představy zbavujete. Ještě když do mě Ivor hučí, jako bych mohl všechno zachránit. Pěkně mě štve, že si to v koutku duše tak trochu přeju taky.

Ale brácha se plete. Pohádková zahrada už mi nenabízí žádné odpovědi. Jde jen o to, že poskytuje obživu celé rodině, takže když zkrachuje, ztratíme všechno. A to já i přes všechny spory, které spolu máme, nemůžu dopustit. Navíc bez tátova povolení stejně nic nenadělám.

„Takže asi nemám na výběr,“ pokrčím rameny.

Ivor se na mě zazubí jako opravdový princ. „To je ono!“

3

IMOGEN

Jakmile jsem mistrovsky přesvědčila rodiče, že jediná brigáda, kterou jsem našla, je v Pohádkové zahradě, a strategicky jsem dodala, že ten park miluju tak, že s tou prací jistě hned tak neprásknu, souhlasili, že tam smím na léto nastoupit.

Vlastně mě to dost šokovalo.

Možná skutečně uvěřili, že je to jediné místo, kde bych se mohla trochu ohřát. A tak se už o týden později, za vytrvalých paprsků červnového sluníčka, s mámou vydáme na pětačtyřicetiminutovou cestu do Pohádkové zahrady. Příšerně nudnou jízdu si zpestřuju hulákáním písniček z filmů. Wicked ještě nikdy nezněla tak skvěle.

„Určitě ti nebude vadit, že tam budeš i bydlet?“ zeptá se máma, když nás vrátný pošle dozadu k ubytování pro personál.

Usměju se tak zářivě, že by to dokázalo rozsvítit celou místnost. „No jasně, že ne! Znám to tady přece jako své boty a je to jen na pět týdnů. Ber to jako letní tábor – jen za peníze.“ Tak dlouho mám na to, abych Divye získala vítězný příběh. „Pojedeš tou delší cestou? Ráda bych se mrkla na brány.“

V břiše mi tančí stejní motýlci jako vždycky, když se sem v létě podívám poté, co jsem o tomhle místě celý rok snila.

Přivítá nás obrovská, sladce růžová cedule s nápisem POHÁDKOVÁ ZAHRADA. Dole ještě zlatým písmem stojí: Zažijte svůj vlastní kouzelný svět. Všechno je to jen o něco odřenější, než si to pamatuju z minulých let.

Za turnikety pro hosty se rozkládá království světlého písku a pastelových barev. Když stáhnu okénko, vnikne dovnitř veselá hudba z reproduktorů, která sice není ničím originální, ale také neznudí a neurazí. Vchod do parku zkrášlují vzrostlé stromy a keře a pěšinky lemují barevné květiny. Občas jsou trochu přerostlé, ale to parku jen dodává na věrohodnosti.

Přesto mi malinko poskočí srdce, když…

Auto za námi hlasitě zatroubí.

„Sakra. Promiňte!“ mávnu z okna, zatímco máma zamíří směrem k zadní části parku, abychom u východu nezpůsobily dopravní zácpu.

Kouzlo zmizí, jakmile projedeme branou na parkoviště zaměstnanců před ubikace herců. Sem jsem se zatím podívala jen jednou – to mi bylo osm a přijela jsem na třídenní tábor. Pamatovala jsem si to o dost větší a o trochu méně ošumělé a staré, ale tak už to bývá, že si lidská mysl všechno přikrášlí. Několik řad hnědých a žlutých budov, které od osmdesátých let neviděly opraváře, obklopuje rozpraskaný asfalt. Tak tady budu bydlet. Jestlipak mi to bude připadat pořád stejně úžasné jako v osmi letech?

„Díky, mami,“ odepnu si pás a sáhnu po klice dveří. Máma mi položí dlaň na tvář, aby mě donutila se na ni podívat.

„Kdybys cokoli potřebovala, prostě zavolej,“ usměje se zářivě, ale v jejích očích přečtu zaváhání.

„Tohle klapne, mami.“

„Jasně,“ kývne, „ale přece jen… kdyby něco…“

Nakloním se k ní, abych ji stiskla v náručí. „Mám tě ráda, mami.“

„Já tebe tady, Imogen.“

Ze zadního sedadla ještě popadnu zavazadla a pak se rozloučíme. Dívám se za máminým autem, když mi zabzučí telefon. „Ty mě sleduješ?“ zeptám se Divyi.

„No jasně! Find My Friends je ten nejlepší vynález na světě.“

„Myslím, že penicilin by se s tebou hádal,“ přidržím si telefon mezi ramenem a tváří, abych si podala tašku, která chvilku ležela odhozená na zemi.

„Už jsi dorazila na uvítání a zaškolení personálu?“

„Skoro,“ všimnu si cedule, která mi říká, kde mám nechat své věci, než mi přidělí pokoj. Je docela bizarní ocitnout se tu jako zaměstnankyně. Vlastně bych to přirovnala k tomu, když vám někdo vysvětlí, jak funguje kouzelnický trik. Najednou už vám to vůbec nepřijde tak kouzelný.

„Nemůžeš přijít pozdě, Imogen!“

A obě víme, že jsem toho víc než schopná.

Přehodím si tedy tašku přes rameno a upravím sluneční brýle na nose. Nad hlavou mi žhne letní sluníčko. Pokud jsou takové teploty už v červnu, vůbec se na zbytek léta netěším. Technicky vzato netuším, jak dlouho se tu zdržím – i přes to ujišťování, které jsem mámě v autě opakovala. Až pro Divyu odhalím nějaký skandální příběh, už mě tu – kromě lásky k parku jako takovému – nebude nic držet. Plánuju ale zmizet daleko dřív, než se všechna špína dostane na veřejnost. Když si představím článek, který otřese celým světem Zahrady, sevře se mi žaludek. Jenže tohle místo je úžasné, takže se mi jen těžko věří tomu, že by ho něco dokázalo položit na lopatky. Prostě jen pomůžu zastavit pár zloduchů.

Někde na druhém konci telefonního spojení zaslechnu vzdálené hlasy. Divya ťuká do klávesnice. „Všichni Pohádkáři se v 15:00 dostaví na zaškolení,“ přečte mi asi už posté uvítací e-mail.

„Opravdu si společnosti myslí, že když dají zaměstnancům roztomilou přezdívku, všichni rázem zapomenou, že jsou v práci?“

„Tak už se soustřeď! Nerada bych, aby nás tvoje nedochvilnost dostala do potíží.“

Protočím oči, ačkoli to kamarádka nevidí. „No jo. Ještě by to ohrozilo moji falešnou brigádu.“

„Ta práce je sice opravdu jen zástěrka, ale nemůžeš si dovolit vyletět hned první den. Takhle bys nic nezjistila a já bych měla po článku.“ Nervozita v jejím hlase mě zarazí. Divya většinou sebevědomím přímo sálá. Pak si ale uvědomím, jak moc tenhle úspěch potřebuje, aby zachránila rodinnou restauraci.

Zamířím tedy ke kancelářím a odpočinkové místnosti hned u živého plotu, který odděluje část pro zaměstnance od zbytku parku. „Neboj. Nenechám se vyrazit a taky nikomu nevyzvoním, proč jsem opravdu tady. Nikdo neumí tak skvěle udržet tajemství jako já. Když jsi tehdy v biologii schovala do květináče tu rozpitvanou žábu, mlčela jsem jako hrob, takže tři dny nikdo netušil, proč to ve třídě tak pekelně smrdělo.“

„Jo. Děkuju za tvoji neutuchající věrnost.“

„Div, musím pomalu dovnitř,“ zastavím se pár kroků od vchodu zdobeného hnědými štukami s obrovským nápisem nad dvoukřídlými dveřmi ze skla, který vítá letošní Pohádkáře. Doléhá sem vzrušený šepot čekajících skupinek. Kdybych nastražila uši a zavětřila, jistě bych uslyšela hudbu z parku a ucítila vůni krůtích stehýnek. Nebo se mi to jen zdá?

Tohle je štěstí. V břiše se mi zatřepotá čistá radost.

„To zvládneš, Imogen. Mám tě ráda.“

„Já tebe taky,“ špitnu, než s dlouhým výdechem zastrčím telefon zpět do tašky. „To zvládneš, Imogen,“ zopakuju si.

Sotva vejdu, je to jako kouzlo. Dveře vedou do prostoru plného starých barevných plakátů a fotek z minulých let. Visí tu také mapa budovy. Kdybych zatočila doleva a dala se po schodech nahoru, dostala bych se do šatny s kostýmy a ke kancelářím. Vpravo se nachází odpočinková místnost pro ty, kteří mají zrovna přestávku. Voní to tam po citrónovém saponátu na podlahu a cukrové vatě. Odhodím kufr do vyznačeného prostoru k ostatním a zamířím do odpočinkové místnosti.

„Dobrý den, dobrý den!“ zdraví mě nějaký pán s jiskrnýma očima a tričkem s logem Pohádkové zahrady hned ve dveřích. „Nová posila?“

„Ano,“ nahodím svůj nejzářivější úsměv. Částečně je to jen divadélko, ale z většiny mnou opravdu proudí čistá radost.

„Skvělé! Vítejte do rodiny!“ Stisknu pevně rty, abych se netvářila tak ironicky, ale nevím, zda to funguje.

Chlapík neztrácí čas. „Jen pojďte dál a my vás tu zabydlíme,“ přidrží přede mnou krabici triček s logem, jaké nosí i on sám. „Jedno si vezměte, a až si ho oblečete, někam se posaďte.“

Ze stropu visí zářivky, které vydávají ostré světlo, a z jediného okna se nabízí pohled na parkoviště. Na stěně se vyjímá drahá malba karpatské krajiny. Něco tak úžasného jsem ještě neviděla. Hned si to vyfotím, abych měla něco v ruce, až budu mámu přemlouvat, abych si mohla podobně pomalovat zeď v pokoji. Každou pauzu na oběd sem budu chodit a objevovat nové detaily. Bílé a hnědě tečkované linoleum zasténá pod botami, jak se do řad plastových křesílek před velkým stahovacím plátnem soukají nově příchozí.

Sama si vyberu místo až vzadu a přetáhnu si přes hlavu právě nafasované tričko. Se mnou tu sedí asi pětadvacet lidí nejrůznějšího věku. Většina z nich je tu ale podobně stará nebo o krapet starší než já. Nadšení, které jsem cítila, když jsem se sem znovu vrátila, se rychle promění v hlodající starost.

Co když mi ta práce v zákulisí zničí všechny šťastné vzpomínky, které jsem tu za ta léta nasbírala?

Zavřené dveře mě přímo volají, přesto se donutím upřít zrak před sebe a známému nutkání vzít do zaječích odolat. Starosti nejsou moje parketa. Můj styl je spíš lítost. A tak čekám, až to přijde.

„Srdečně vítáme naše nové Pohádkáře v naší Pohádkové zahradě – nebo krátce: Zahradě. Já jsem Michael a provedu vás dnešním dobrodružstvím,“ zapne náš školitel projektor. „Ze všeho nejdřív bych rád zdůraznil, že jsme tu jedna rodina a navzájem se podporujeme. Potom bych také rád, abyste znali příběh, který Zahradu inspiroval a posledních pětadvacet let určoval naši cestu,“ zmáčkne nějaké tlačítko a na plátně se spustí video.

Jednoduchý animovaný film nám vylíčí historii Karpatie, vymyšlené země, na níž celý park tematicky stojí. Král Osgar a královna Isobel dlouho vládli své zemi v míru, než se k nim jednoho dne z okolních království rozšířila příšerná nákaza. Lidé umírali. Obilí se nerodilo. Prostě jak už to tak bývá.

Král měl tři syny, a tak poslal toho prostředního a nejstatečnějšího, prince Winthropa, aby se společně s rytíři tomu záhadnému moru postavil. V krátkosti: princ nad nákazou zvítězil s pomocí vílí princezny ze sousedního lesa. Nakonec se do sebe zamilovali, království zachránili a všichni žili šťastně až do smrti.

Přitisknu si tašku k srdci, až se mi do paže zaryjí ostré hrany pohádkové knížky o Zahradě, kterou jsem si přivezla s sebou – suvenýr z mé první návštěvy parku, když mi byly tři. Máma mi z ní každý večer četla tak dlouho, až jsem dokázala zpaměti odříkat každé slovo.

„Ten příběh je naším denním chlebem. Náš zakladatel, pan Bartholomew Walton – budete ho ale spíš znát pod jménem Barth –, ho sám vymyslel a všechno, co v parku dnes vidíte, z něho také pramení,“ povídá Michael a div ho to nedojímá k slzám.

Na různá uvítání už jsem zvyklá a tohle se liší jen v tom, že tu jde o pohádky.

„Než vám dám pro dnešek volno,“ řekne náš průvodce, když se jeho přidělených šedesát minut chýlí ke konci, „podívejte se prosím na seznam u vchodu, kde u svého jména najdete i zařazení do role a číslo pokoje, ve kterém budete bydlet. Zítra vás zaučíme už přímo na pracovišti – kdy kdo začíná, se dozvíte také na seznamu hned vedle vaší pozice.“

Divya při podávání žádosti o zaměstnání slušně rozhodila sítě. Líbilo by se mi místo třeba u pouťových soutěží nebo jako obsluha kolotoče. Jasně jsem nejlepší kámošku varovala, že jestli celé léto zabiju uklízením záchodků, čeká ji dost vyhrocený telefonát.

Snažila se mě přesvědčit, že neexistuje nic pohádkovějšího než se ohánět hadrem – zeptejte se Popelky. Pohádky miluju, ale o mizerného prince, který si mě bez skleněného střevíčku není schopný ani zapamatovat, rozhodně nestojím.

Přejedu pohledem seznam ve snaze najít své jméno.

Aha! Stánek s krůtími stehýnky? Hm…

Ačkoli proti pečenému krůtímu vůbec nic nemám, zaplaví mě zklamání. Když jsem o brigádě v Zahradě snila, představovala jsem si spíš rozmarné princeznovské korunky a šaty, nebo aspoň pirátský klobouk. Všimnu si i čísla pokoje, a tak mě napadne, že bych si tam mohla odnést věci, ale do uvítací večeře mi zbývá ještě hodina a já se nemůžu dočkat, až se podívám do parku.

4

IMOGEN

Pohádkáři vcházejí do parku tajným průchodem v podobě vydlabaného stromu s lesklým zlatým kmenem. Vedou mě do zadní části Karpatie, v jehož srdci se tyčí korunní klenot celého areálu – kamenný hrad ozdobený měděnými věžičkami a točitými schodišti. Vypadá jako z legendy o Artušovi s příměsí dalších pohádkových klišé.

Štěbetající hosté proudí kolem, zírají do barevných map a ukazují prstem na místa, kam zamíří dále. Z horské dráhy, kterou ještě ani nevidím, se sem nese pištění a jekot. Úplně mě pohltil orientační den, takže jsem skoro zapomněla, že tu mám ještě jinou práci: odhalit, zda měl Divyin informátor pravdu.

Jak to ale provést? A hlavně: zakládá se to opravdu na faktech? To zatím nemůžu odhadnout.

Když procházím tunelem pod hradem na náves, neumím si představit, že by Pohádková zahrada skrývala špinavé zákulisí. Děti radostně výskají a z okolních stánků sem vane lákavá vůně jablek v karamelu a popcornu. Tohle byl vrchol mých dětských prázdnin, a já to teď zničím. Ignoruju, jak mě ta představa sžíravě pálí v žaludku, a ujistím samu sebe, že bych majitelům naopak mohla pomoct očistit jejich jméno.

Možná, že nakonec ze mě bude hrdinka.

Aspoň budu – zatímco si tu budu užívat – trochu užitečná její rodině a třeba přispěju k jejich šťastné budoucnosti. I když se mi z představy, že odhalení celého příběhu spočívá na mých nekvalifikovaných bedrech, trochu bouří žaludek, nenechám se odradit. Ze svého pobytu vytěžím, co jen bude možné.

Nevypadalo by dobře, kdybys hned první den ušlapala nějakého špunta.

Jaká škoda, že je to tak podceňovaný žánr.

„Hej!“