Rex Hayes

Zvěd bez bázně

Z německého originálu přeložil Marek Pavka

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-2230-7 (epub)

ISBN 978-80-279-2231-4 (mobi)

Tom Prewitt byl muž, který se ničeho nebál. Vyznal se v arizonské divočině lépe než kdokoli jiný a nesčíslněkrát bojoval proti Apačům. Viděl už spoustu hrozných věcí a toho horkého dne na něj v Apačské poušti opět čekalo peklo. Z dálky zpozoroval, jak Apači obklíčili jednoho bílého muže. Neváhal ani na okamžik a rozjel se tam. Byl odhodlaný bojovat, přestože mu bylo jasné, že proti přesile nemá šanci. Ale takový už byl Tom Prewitt, zvěd bez bázně…

Šíp škrábl kaprála Colea na tváři a dopadl do vody za ním.

Cole se vyděsil. Po zádech mu přeběhl mráz. Bezděky se přikrčil v sedle. Byl nyní uprostřed ramena Gily a tak byl zcela bezbranný. Neměl se totiž kde krýt.

Pobodl hnědáka ostruhami a z pouzdra vytáhl kolt. Kůň bojoval proti proudu.

Opět zadrnčela tětiva. Cole ucítil ostrou bolest v levém rameni a uviděl šíp, který mu trčel z modré uniformy. Při každém kroku koně mu z rány vystřelovala bolest. Košile se zbarvila rudě.

Vzal revolver mezi zuby a pravou rukou sáhl po šípu. Vytrhl jej a hodil jej do vody.

Potom třeskl výstřel z předovky. Těsně vedle koně do hladiny vletěla kulka.

Cole nad jedním keřem spatřil kouř. Takže byli dva – jeden s lukem a jeden s puškou. Ale možná jich v houštinách čekalo víc.

Dvakrát vystřelil z koltu. Odpovědí mu byl jekot, načež znovu zaduněla puška. Kulka roztříštila levý třmen a utrhla mu kus podrážky. Náraz byl tak prudký, že se málem zřítil do řeky. Na poslední chvíli se chytil hrušky sedla. Nohu však necítil.

Cole byl tvrdý. Zformovalo jej šest let bojů s Apači, kteří byli nejlepší guerilleros na světě. Věděl, co s ním udělají, když ho chytí živého.

Byl nejlepším jezdcem ve Fort Randall, což byla osamělá pevnost na kraji Gilské pouště. V kapse měl zprávu, kterou měl co nejrychleji předat do hlavního stanu. Stálo tam: Dobrý muž, starý náčelník spřátelených Apačů z kmene Aravaipů, byl zabit bělochy. Jeho syn Žlutý kojot nastoupil na jeho místo a přísahal, že se pomstí všem bledým tvářím.

Znovu zasvištěl šíp. Cole viděl, jak opsal oblouk. Přikrčil se v sedle. Něco ho škráblo ve tváři a strhlo mu klobouk z hlavy. Krátce nato začal krvácet.

Necítil rameno. Zatnul zuby.

„Honem, Brownie!“ zvolal na svého koně.

Hnědák se dál brodil. Cole měl pocit, že mezi keři zahlédl nějaké mihnutí. Otočit se však už nemohl. Pokud na něj číhali tam, pak byli i na druhém břehu. Okamžik pro to přepadení si zvolili dobře.

Dostal se na písčitý břeh. Střílel, ale k ničemu to nebylo.

Apači se náhle objevili kolem něj. Jejich snědá těla se pohybovala s kočičí mrštností. Po uzdě velkého armádního koně sáhla čísi ruka.

Cole věděl, co ho čeká. Musel se zabít, pokud chtěl uniknout strašlivé smrti u mučednického kůlu.

Už si chtěl strčit hlaveň do úst, ale tu se na něj kdosi vrhl a chytil ho. Cole cítil jeho horký dech a pach tuku, kterým se bojovníci pomazávali, aby je nebylo možné chytit.

Praštil toho Apače pažbou. Slyšel jeho výkřik. Kůň běžel dál a vláčel za sebou bojovníka, který se držel uzdy. Mezi keři pobíhaly postavy. Kdosi křičel pokyny, kterým Cole nerozuměl. Jeden indián ho chtěl strhnout z koně, ale Cole ho kopl do obličeje.

Tu vzduchem zasvištěl tomahavk. Cole ho spatřil a chtěl uhnout stranou, už však bylo pozdě.

Zbraň ho trefila do spánku. Zatmělo se mu před očima a sletěl ze sedla. Pak zůstal bezvládně ležet na zemi.

Apači se na něj vrhli jako dravá zvěř. Vyzuli mu holínky a strhli z něj uniformu. Pak ho naložili na jednoho poníka a přivázali ho k němu. Znovu se ozvaly povely. Bojovníci se vyšvihli do sedel a cvalem jeli pryč.

***

Daleko odtud Tom Prewitt, kterému mnozí přezdívali Kulhavá noha, neboť si při pádu z koně roztříštil kotník, sklonil dalekohled.

Byl svědkem té tragédie – ale byl příliš daleko na to, aby mohl ty vojáky varovat nebo jim pomoci. Krom toho – co by s jednou winchestrovkou zmohl proti takovému houfu Apačů?

Prewitt pomalu kráčel ke svému koni. Přestože měl zmrzačenou nohu, pohyboval se s udivující lehkostí.

Jeho kůň stál ve stínu jedné zvětralé skály a okusoval tam keříky. Byl hnědobílý strakáč, což bylo vzácné zbarvení. Když stál u skály a nehýbal se, splýval s pozadím.

„Jen klid, Monte,“ řekl Prewitt, když mu strakáč začal chňapat po ruce.

Strčil dalekohled do sedlové brašny a nasedl. Daleko na západě se ve vzduchu vznášel prach. Tam putovali Apači.

Povzdechl si. Musel pomyslet na vojáka, jehož tvář tak zřetelně viděl dalekohledem.

Když Apači vykopali válečnou sekeru, bylo pro osamělého bělocha lepší chovat se nenápadně a pokud možno někde zmizet. To dobře věděl. Ale stejně tak věděl, co Apači udělají se zajatcem. Sevřel se mu žaludek, když na to pomyslel.

Byl to běloch tak jako on. A to, že ho vyslali samotného, dokazovalo, že to je dobrý voják. Veterán pohraničí.

„Vsadím se, že to je posel s nějakou důležitou zprávou pro velitelství,“ zamumlal.

„Ale tam se asi nikdy nedostane.“

Lehce strakáče kopl do břicha. „Dělej, hni sebou.“

Z nejbližšího kopce pohlédl směrem na západ. Prach už skoro nebyl vidět, ale Prewittův ostříží zrak ho zachytil. Opět váhal.

„Co na to říkáš, Monte?“ zeptal se svého koně. „Neměli bychom se pokusit zjistit, co tu vůbec chtěl? Mučit ho budou nejdřív večer. Možná dokonce až ráno. To nám dává dost času na to, abychom se tu porozhlédli.“

Monte zvedl přední nohu a dupl, protože měl žízeň. Chtěl k řece. Prewitt mu tedy popustil uzdu.

„No dobrá. Věděl jsem, že přemýšlíš stejně jako já.“

Krokem, aby nezvířili prach, se dostali k řece. Monte hned začal pít.

„Jenom ne tak zhurta,“ varoval ho Prewitt. „Je možné, že dnes budeš muset cválat, a to s plným břichem není tak snadné.“ Sesedl a rozhlédl se tam. Kvůli zmrzačené noze nosil lehké pouštní mokasíny, které měly stejný otisk jako indiánské boty. Na hlavě měl vybledlý klobouk ozdobený havraním perem. Byl hubený a ve tváři vypadal jako indián – nebýt kníru.

Koženou loveckou košili měl rozepnutou. Rukávy a ramena měl zdobené dlouhými třásněmi. Též kalhoty měl kožené.

Nebyl vysoký, ale působil tak, protože byl hubený. Horké arizonské slunce v něm vysušilo všechen tuk. Nohy měl do O a při chůzi vytáčel kolena ven.

Kolem pasu nosil dva opasky s náboji ráže 44, protože jeden opasek s nanejvýš třiceti náboji by mu nestačil. Měl winchestrovku ráže 44 a hraničářský kolt stejného kalibru, dále nůž a sekerku. K jeho výstroji patřila čutora, přikrývka, dvě sedlové brašny s potravinami a náhradními šaty a pláštěnka. Mezi keři ležel velký kavaleristický hnědák s armádním cejchem. Byl už mrtvý a rána na hrudi mu již zaschla. Apači z něj vyřízli kusy slabin. Koňské maso pro ně byla oblíbená pochoutka.

Prewitt vzal z větve jednoho keře čelenku, kterou tam ztratil jeden z bojovníků. Zamyšleně si ji prohlížel.

„Aravaipové! A to jsem si myslel, že to je spřátelený kmen.“

Vzhlédl k nebi, kde již plachtili první supi.

„Přiletěli jste na hostinu? To si budete muset ještě chvilku počkat.“

Ještě jednou si prohlédl tu čelenku, načež si ji strčil za opasek. V tom kraji nebylo nic, na co by bylo možné se spolehnout. Vše se mohlo během chvilky změnit. Muselo se stát něco, co Aravaipy dostalo na válečnou stezku. A ten voják to pravděpodobně věděl a měl tu zprávu předat.

„Chudák! Zakopou ho nahého do mraveniště. Nebo ho pověsí nad oheň a budou se dívat, jak se pomalu opéká.“

Naskočila mu husí kůže. Mnohokrát již viděl oběti nemilosrdné války mezi bělochy a indiány a vždycky se ptal, jak člověk může snést takovou hrůzu.

„Myslím, že bych je měl sledovat. Osvobodit ho asi nebudu moci, ale možná najdu způsob, jak ho ušetřit nejhoršího. Co myslíš, Monte?“

Strakáč byl sytý a spokojený. Patřil ke koním, kteří se pohybovali jen tehdy, když museli. Každý volný okamžik využíval k odpočinku.

„Tak pojďme,“ řekl Prewitt a zvedl levou nohu ke třmeni.

Náhle se zarazil, protože jeho pohled ulpěl na čemsi bílém, co bylo zpola zasypáno pískem.

Sklonil se. Právě na tom místě Apači strhli vojáka ze sedla a svlékli ho. Opatrně natáhl ruku a vytáhl tu bílou věc z písku.

Byla to zpráva. Prewitt sám takové často vozil. Všiml si tří křížků, které v kavalerii znamenaly: „Naléhavé!“

„To jsem si myslel,“ zamumlal, zatímco z obálky vytáhl list papíru.

Přeletěl ty řádky očima a hned věděl, která bije. Indanisho, kterému běloši přezdívali Dobrý muž, byl mrtev! Zabil ho jeden běloch. Nebylo divu, že Aravaipové vykopali válečnou sekeru.

Prewitt věděl, že většina armádních kurýrů takové zprávy vozí v botě. Musela mu vypadnout, když vytahoval nohu ze třmenu.

Depeše z Fort Randallu do hlavního stanu v Camp Grant. Psalo se v ní o tom, že je nutné počítat s velkým apačským povstáním.

Prewitt sevřel rty. Byl to běloch, a přestože neměl armádu zrovna v lásce, nemohl připustit zkázu nevinných lidí. Proto věděl, co má dělat.

Schoval tu zprávu a vyšvihl se do sedla. Když se chopil uzdy, padl jeho pohled na vzdálený sloupec prachu.

Byl u jedné mesy a už skoro nebyl vidět. Váhal. Camp Grant ležel na severu. Na západě však hrozilo mučení jednomu bílému muži.

Polil ho studený pot.

„Krucipísek, přece ho neopustím…“ Povytáhl kolt z pouzdra a winchestrovku si položil na stehna.

Pak se rozjel. Na západ.

***

Cole se probral, protože mu bylo horko. Věděl, že leží na hřbetě jednoho apačského poníka. A byl dost rozumný na to, aby se nehýbal, přestože se potil. Byl si totiž jist, že dokud se nebude hýbat, nebudou ho mučit.

Měl zavřené oči a snažil se přesvědčit sám sebe, že to je jen zlý sen.

Určitě ležím v posteli v poddůstojnickém baráku a brzy mě probudí signál trubky.

Jenže trubka se neozvala, bolesti v zádech byly stále horší a žízeň mu napověděla, že nesní.

A potom přišel strach.

Hrozný strach, který ho svíral a který vytěsnil všechny ostatní pocity.

Nebyl to strach ze smrti. Na to už viděl zemřít příliš mnoho lidí. Jako mladík na bitevních polích občanské války a jako muž v arizonském pohraničí.

Ten hrozný strach!

Cole přikývl.

***

***