Hal Warner

Takhle se mstí Catananga

Z německého originálu přeložil Marek Pavka

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-2228-4 (epub)

ISBN 978-80-279-2229-1 (mobi)

Rok 1874. Čejenské, komančské a kiowské kmeny se spojily k poslednímu zoufalému povstání proti bílému muži. Bitva u Adobe Walls se stala jednou z nejkrvavějších kapitol dějin amerického Západu. Obě strany bojovaly urputně a nemilosrdně. A všichni vyslovovali jméno mladého náčelníka, který svou statečnosti a odvahou bělochům naháněl hrůzu: Catananga.

„Indiáni…“

Tento výkřik se nesl prérii.

Bylo to přinejmenším čtyřicet Kiowů. Objevili se mezi stromy a hnali se k lovcům bizonů.

McLean a Jefferson u sebe měli pouze své kolty. Tasili je, vrhli se za mrtvé bizony a začali střílet na útočící indiány.

Špatně však mířili a tak se Kiowové dostali až k nim. I O’Connor několikrát minul. Vytřeštil oči, když viděl, jak Jeffersona trefil oštěp. V následujícím okamžiku se ozval McLeanův výkřik. Tomahavk se mu zarazil do ramene.

O’Connor jednoho z Kiowů srazil kulkou z koně. Potom se otočil a rozběhl se k táboru. Dostal se však jen několik kroků daleko. Cosi se mu zabodlo do zad. Že to je šíp, už se nedozvěděl. Skácel se na zem a vyhasly mu oči.

Ostatní se stahovali k vozům.

Bylo jich ještě sedm. Do tábora se jich však dostalo už jen pět. Zpoza vozů pak stříleli na blížící se Kiowy.

Tři rudoši se zřítili z koní. Ostatní s jekotem jeli dál. Měli luky i šípy.

Craig vykřikl a pustil svou pušku. Z hrudi mu trčelo ratiště šípu. Udělal dva kroky a zhroutil se.

Kiowů bylo přinejmenším čtyřicet.

O několik vteřin později to koupil i Meece Callahan. Probodl ho oštěp.

Roy Tramblin a poslední dva lovci bizonů nyní čelili přesile. Na Roye se vrhli nejméně čtyři indiáni, kteří se ho pokusili strhnout k zemi. Zoufalství mu však propůjčilo nebývalou sílu. Dva protivníky smetl, třetího praštil vystříleným koltem a na čtvrtého zaútočil pěstmi. I jeho poslal k zemi.

V následujícím okamžiku se něho kdosi vrhl zezadu. Oba se skáceli na zem. Roy lapal po dechu. Uviděl nůž, uhnul a chytil indiána za zápěstí.

Váleli se po zemi a bojovali o nůž. Při tom se dostali k okraji břehu. Pak se skutáleli do vody.

Roy Tramblin narazil do jednoho balvanu a téměř omdlel. Očekával, že indián ho odpraví. Jenže Kiowa při pádu ztratil nůž a měl co udělat, aby ho neodnesl proud. Jednou rukou plaval, druhou se snažil zatlačit Roye pod hladinu.

Tu se k nim dostal jakýsi kmen. Roy se ho chytil, nadechl se a pravou rukou praštil Kiowu do obličeje.

Indián ho pustil, Roy toho využil a praštil ho znovu. Tentokrát vší silou. Kiowa přestal plavat, proud ho strhl a vrhl jej proti jednomu skalisku. Pak bojovník klesl pod hladinu.

Roy si nemohl oddechnout. Ze břehu na něj stříleli.

Kulky narážely do hladiny a Roy se raději potopil. Hned v následujícím okamžiku ucítil tvrdý náraz do boku. Zatmělo se mu před očima.

Indiáni viděli, jak voda zrudla, a triumfálně zaječeli. Mysleli si, že je vyřízený. Ani se ho nenamáhali hledat a vrátili se na mýtinu, aby tam oslavili vítězství nad lovci bizonů.

***

Studená voda ho probrala. Ucítil, že do čehosi narazil, a instinktivně po tom sáhl, ale nic nenašel. Na levém boku cítil tlumenou bolest, která mu ochromovala levou ruku. Zároveň se ho zmocnil panický strach.

A právě ten strach v něm probudil pud sebezáchovy. Krátkou dobu byl v bezvědomí a nyní mu hrozila smrt utonutím.

Už se dost nalokal vody a hučelo mu v uších. Pak však posbíral síly a vzchopil se. Vynořil se na hladinu a spatřil jakýsi kmen. Chytil se větve, která z něj trčela, a vyplivl vodu. Potom se nechal unášet.

Nic nenasvědčovalo blízkosti indiánů. Už neslyšel žádné výstřely, ani jekot. Proud byl rychlý, břehy ubíhaly okolo.

Když se poněkud vzpamatoval, pustil se kmene a vydal se k severnímu břehu. S úlevou zjistil, že může pohybovat levou rukou.

Pomalu se blížil ke břehu a než ho opustily síly, dorazil na pevnou zem. Zadýchán vstal.

Dokázal to právě včas. Několik yardů odtud se z vody tyčila skaliska a proud tam byl tak silný, že by ho nepochybně strhl. Ve svém stavu by neměl šanci.

Ještě stále byl zadýchaný. Brodil se k břehu, který byl zarostlý houštím. O minutu později vyčerpán klesl na sluncem vyhřáté oblázky.

Pochopil, že přežil jako jediný. Za svou záchranu vděčil souhře okolností.

V bezpečí však ještě ani zdaleka nebyl. Vzpomněl si na indiány. Hledali ho?

Věděli, že ještě žije?

Pozvedl se a rozhlédl se. Nevšiml si však ničeho, co by napovídalo tomu, že poblíž někdo je.

Voda zurčela, ve větvích ševelil vítr. Po rozpálených kamenech na břehu běhaly ještěrky.

Odplazil se do křoví, aby ho nikdo neviděl. Pak si prohlédl své zranění. Jedna z kulek ho škrábla na boku a poranila mu svalstvo. Nebylo to nebezpečné, ale potřeboval obvaz, aby mohl zastavit krvácení. Odhodlaně si odvázal šátek, vyždímal ho a pověsil ho na keř, aby vyschnul.

Přemýšlel, co teď. Byl beze zbraní a neměl koně ani jídlo. Přemýšlel, zda se zvládne dostat k lidem. Rána ho bolela. Cítil se unavený a slabý. A stále měl strach, že ho odhalí Kiowové. Neměl vůbec nic, čím by se mohl bránit. Ani nůž.

Když šátek uschl, nacpal si ho pod košili. Pak si vyzul holínky, vylil z nich vodu a zase se obul. Vstal a začal chodit sem a tam. Přestože se o něj pokoušely mdloby, cítil, že má dost sil pro krátký pochod.

Na březích se stále nic nehýbalo. Hladina se leskla jak tekuté zlato. Vedro už nebylo takové.

Počkal do šera a pak se vydal do svahu. Když dorazil nahoru, uslyšel výkřik. Zastavil se za jedním keřem a naslouchal.

A pak věděl, že se nemýlil.

Z tábora Callahanova mužstva se ozýval jekot.

Kiowové museli zapálit vozy. Za ohbím řeky byla vidět narudlá zář.

Lovcům už nikdo pomoci nemohl. Určitě byli všichni mrtví a skalpovaní a Kiowové teď nepochybně tančili kolem jejich zohavených mrtvol.

Chvíli uvažoval o tom, že by se tam šel podívat, ale pak tu myšlenku zavrhl. Rovnala se totiž sebevraždě.

Musel odtud pryč, musel se pokusit dostat do Adobe Walls, což byla nejbližší osada.

Stádo bizonů bylo pryč. Červenou řeku nechal za zády a vydal se na sever. Měl před sebou více než padesát mil…

***

Oba lovci bizonů vešli do obchodu a rozhlédli se. Usmáli se, když spatřili tu dívku, a jeden z nich, mohutný, zrzavý muž, si zahvízdl mezi zuby, které měl hnědé od tabáku.

To děvče bylo vskutku hezké. Měla devatenáct nebo dvacet let, byla štíhlá a mandlové oči, snědá pleť a lehce vystouplé lícní kosti prozrazovaly indiánskou krev. Vlasy měla černé a dlouhé a pod bavlněnými šaty se rýsovala pevná ňadra.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptala se.

Její hlas zněl příjemně.

Zrzavý muž si odkašlal. „Potřebujeme zásoby, slečno. Ale nemáme žádné peníze. Souhlasila byste s výměnným obchodem?“

„Přijde na to,“ odvětila Quinny Flatbushová s přátelským úsměvem. „Záleží, co řekne můj bratr… Jime!“

„Už jdu!“ Závěs, který místnost se zbožím všeho druhu odděloval od místnosti sousední, se odhrnul a objevil se před nimi mladý, tmavovlasý muž.

I na Jimu Flatbushovi bylo vidět, že to je míšenec, přestože byl oděn jako běloch. Byl o několik let starší než Quinny, byl šlachovitý, štíhlý a poměrně vysoký. Měl dobré způsoby a choval se jako španělský grand.

Zdvořile pozdravil a zeptal se jich na jejich přání. Zrzek opakoval svou prosbu.

„To, co potřebujeme, dělá přibližně pět set dolarů,“ řekl ten otrhaný lovec bizonů.

„Ale nechceme platit hotovými penězi, nýbrž bizoními kůžemi. Je to prvotřídní zboží.“

„To vám věřím,“ odpověděl Jim Flatbush. „Má to ale jeden háček. Já bizoní kůže neberu.“

„Proč ne? Toto přece je obchodní agentura.“

„Správně. Kupuju všechny možné kožešiny – ale bizoní kůže ne.“

Zrzek a jeho společník, otrle působící muž, se krátce rozhlédli, načež zrzek dodal:

„Rozmyslete si to. Naše kůže mají tu nejlepší kvalitu. Možná byste si je měl prohlédnout.“

„Ne.“ Mestic zavrtěl hlavou. „Platí to, co jsem řekl. Prodejte své kůže Hayesovi, ten je rád koupí.“

Lovec bizonů se tvářil zklamaně.

„V pořádku,“ řekl. „Ale s námi už žádný obchod neuděláte, pane. To se můžete vsadit.“ Oba rozhněvaní lovci odešli. Ani nepozdravili, zato chtivě hleděli na dívku.

„Myslím, že to byla chyba,“ řekla Quinny, když se za nimi zavřely dveře.

„Proč by to měla být chyba?“ odpověděl Jim. „Můj názor znáš.“

„Jistě,“ mínila Quinny. „Ale myslím, že bys ho měl změnit. A to brzy.“

Neodpověděl, přišel ke dveřím a okénkem pohlédl za těmi dvěma muži, kteří kráčeli po prašné ulici k obchodu Lornea Hayese.

Quinny dodala: „Co by se stalo, kdybys ty bizoní kůže koupil? Když to neuděláš ty, udělá to Hayes nebo někdo jiný.“

„Já vím,“ odpověděl Jim. „Ale nic se tím pro mě nezmění. Nezapomínám, že naše matka byla indiánka. Byl by to zločin, kdybych se zapojil do toho hanebného obchodu.“

Quinny si povzdechla. „Máš pravdu, Jime. Lovci vybíjejí bizony a indiánům tak hrozí smrt hladem. To nechceš podporovat. Ale stejně to nezastavíš. Bizoni zmizí, ať už ty kůže koupíš nebo ne. Ne, nic nezměníš. Dosáhneš tím jenom toho, že Hayes zbohatne.“

„Tak ať,“ opáčil. „Na tomto obchodu mi beztak moc nezáleží.“

„A na našeho otce, který nám to všechno zanechal, nemyslíš?“

Jim se otočil, aby jí pohlédl do očí. „Ale ano! Na to, co pro nás udělal, nezapomínám. Jsem přesvědčený, že pro nás chtěl jenom to nejlepší. Ale nemohl vědět, co všechno se změní.“

„Jestli tím myslíš obchod s bizoními kůžemi, pak bude lepší, když už o tom nebudeš mluvit,“ řekl zachmuřený Jim.

„Rozumíš?“

Quinny se nechtěla hádat, a tak rychle změnila téma. „Zítra je ve městě den nezávislosti. Starosta pořádá velkou oslavu. Půjdeme tam?“

„Ještě nevím,“ odpověděl. „Možná.“ Quinny se usmála. „Když říkáš možná, tak to znamená ano, Jime. Věděla jsem, že toto mé přání neodmítneš.“

Cosi zabručel a šel ven. Na chodníku zůstal stát.

Naproti byl obchod Lornea Hayese. Sestával z několika budov a velkého dvora, v němž panoval čilý ruch. Hayes měl několik tuctů vozů, na nichž do kraje vozil důležité zboží a na nichž převážel bizoní kůže k železnici.

Jim se však nepohnul ani o píď. A tak do něj vrazili.

„Z cesty, rudochu!“ zvolal jeden z nich.