Lex Lane

Město bázlivců

Z německého originálu přeložil Tomáš Butala

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-2226-0 (epub)

ISBN 978-80-279-2227-7 (mobi)

Ti dva muži proti sobě stáli ve vzdálenosti šesti kroků: Ron Collins, horkokrevný Texasan s nízko posazeným revolverem, a na druhé straně marshal Hank Farrow. Svou dvojhlavňovou brokovnici měl nedbale opřenou o předloktí. Kohoutky však byly natažené a hlaveň směřovala na Collinse. Mladý Texasan se však nenechal zastrašit. Byl odhodlán ukázat zuby celému městu, kterému se opovržlivě říkalo Yellowtown – město zbabělých mužů…

Ron Collins byl mladý, divoký a odhodlaný. Tohle byla svobodná země! Nikdo mu nemohl zakázat nosit revolver.

„Vzdejte to, marshale,“ řekl. „Já nejsem nějaký slabý kus z vaší ohrady. I když mě tou zatracenou brokovnicí jistě trefíte, tak vy půjdete se mnou, když to tolik chcete.“

„Možná, Collinsi, možná,“ odvětil marshal tak klidně, jako kdyby se snažil přivést k rozumu pomateného. „Na vašem místě bych se trochu rozhlédl, příteli. Jakmile se dotknete revolveru, spustí i další pušky a kolty a já možná vůbec nebudu muset střílet.“

Udělal dva kroky k napájecímu žlabu, do něhož proudila voda z podzemního pramene, jemuž Nashtown vděčil za svou existenci, a opřel o něj svou parkerovku.

Collins vteřinu přemýšlel, jestli to od starého marshala není jen nějaký trik, ale pak poslechl jeho radu a rozhlédl se. Nebyl to trik! Měli ho v kleštích.

Byl tam William Nash s vlasy jak lví hříva, zakladatel města. Stál před svou bankou a držel henryovku na pět ran. Vlevo a vpravo od něj stáli jeho dva zaměstnanci, už žádní mladíci a určitě ne žádní hrdinové. Nicméně revolvery v jejich rukou mohly mít smrtící účinek i v rukou zbabělce.

Na protější straně ulice než byla banka, po Ronově levé ruce, se tyčil Jim Atkins, majitel povoznictví, ozbrojený nejnovější winchestrovkou na patnáct kulek.

A za Ronem Collinsem stáli Hiram Fields a Hershel Gould. Ti byli ozbrojení sharpskami na lov bizonů, které byly na jednu ránu, ale po jejichž kulkách zůstávaly díry velké jako pěst.

A aby toho nebylo málo, vyšel z poštovní stanice i Nat Robinson s revolverem v ruce. Postavil se tak, aby měl Fred Shoggar, průvodce dostavníků, v nejhorším případě dost místa na střelbu ze své winchestrovky.

Tohle nebyli žádní začátečníci, to bylo vidět už podle toho, jak se rozestavěli. Nikdo z nich by svými výstřely neohrozil nikoho jiného než Rona, kdyby to opravdu zašlo do krajnosti.

Ron se málem zalykal vztekem. A vůbec se to nezlepšilo, když promluvil William Nash.

„Pane Collinsi, tady jste skončil,“ řekl ten muž mrazivě. „Neprodloužím vám nájemní smlouvu ani o den. Ta stará vyprší zítra. A pozítří budeme v Pinto Valley a bude nás dost, abychom odsud vyhnali tucet takových, jako jste vy.“

„Zatraceně, to je tak podlé, že to ani popsat nejde!“ vykřikl Ron zuřivě.

„Vrazil jsem do toho ranče všechny svoje peníze, Nashi, to vy víte! Postavil jsem napajedla, ohrady a stání pro koně, dům pro sebe. Mám konečně první chovné stádo a vy mě poženete k čertu? Kvůli mizernému revolveru? Sakra, to nemůžete ani vy! I když vám tady patří každý kámen včetně tohoto zatraceného města, i pro vás existují nějaké hranice! A já vám ty hranice ukážu, jako že tu před vámi stojím. Nikdo mě nebude vyhánět z mého ranče. Jenom to zkuste, a zjistíte, že i osamělý muž může poslat k čertu celé to vaše krysí město! Budu na vás čekat, to vám slibuju. Já svoje sliby dodržuju.“

„No dobře, můžete to mít, jak chcete vy, Collinsi,“ odpověděl bankéř.

„Já jsem vám sdělil svoje podmínky, než jsme uzavřeli smlouvu. Říkal jsem, že kromě marshala a domobrany v tomto městě nesmí nikdo nosit zbraň. Přistoupil jste na tuto podmínku a je zachycená i ve smlouvě. Marshal Farrow s vámi měl dva roky trpělivost a vždycky vám připomínal, že máte odložit revolver, když přijedete do města, a vy jste se mu celou dobu jenom vysmíval. S tím je teď konec! Rozuměl jste, mladý muži? Já také vždy dodržuji svoje slovo. Tady jste skončil. Tady si už nekoupíte ani hřebík a pozítří opustíte pozemky, které jsem vám pronajal. My ale nejsme bandité. Nepochybuji, že se najde někdo, kdo bude mít o ty pozemky zájem. Převezme to, co jste vybudoval a zaplatí vám za to jistě slušnou cenu. Dejte mi pak vědět, kam budete chtít poslat peníze. To je vše, Ronalde Collinsi! A teď zmizte! V Nashtownu už pro vás není místo.“

„K čertu s vámi a s tou vaší krysí dírou!“ vykřikl mladý chovatel koní.

„Jednou vám tohle všivé město srovnají se zemí. Pojmenoval jste ho Nashtown, vy namyšlený hlupáku. Ale v celém Utahu se mu neřekne jinak než Yellowtown – žluté město, a to říká všechno, žádní muži tu stejně nejsou, jenom zbabělci! Slyšíte? Zatracené žluté krysy! Tohle je město plné zbabělců! Možná mě opravdu dostanete, asi jako smečka kojotů by mohla dostat vlka, kdyby si na něho dovolila. Mně je to jedno. Ale přísahám: vezmu vás do pekla tolik, že se to vaše krysí hnízdo vyprázdní.“

Jeho kůň stál před Fieldsovým koloniálem, vedle něj mezek s prázdným nákladním sedlem. Ještě nestačil nakoupit. Teď už to vypadalo, že mu Fields neprodá ani rezavý hřebík.

William Nash tu byl totiž zákonem. Dřív býval prospektor a dařilo se mu. Prodával práva na své klajmy velkým těžebním společnostem a shromáždil tak velký balík peněz. Svůj poslední velký nález si nechal pro sebe. Důl nahoře v Antilope Range patřil jenom jemu. Vedl ho jeden inženýr a na Nashově výplatní listině bylo na stovku horníků.

Nejenom že skoupil veškerou půdu v okruhu padesáti mil, ale nechal i vystavět toto město. Nikomu tady nepatřila ani čtvereční stopa pozemků, všichni byli jen v nájmu nekorunovaného krále Nashtownu. A všichni měli u svých nájemních smluv podobné dodatky jako Ron Collins.

William Nash do smrti nezapomene, že při přestřelce v jednom podobném městě přišel o život jeho jediný syn, i když se do ní vůbec nechtěl míchat a nebyl ani vůbec ozbrojený.

Když založil toto město, přísahal, že kromě marshala tu nebude nikdo nosit zbraň – jedině kdyby to bylo v zájmu všech. A hned druhá přísaha zněla, že kdo se proti tomuto pravidlu proviní, bude muset bez ohledu na osobu a postavení z města odejít.

Za desetiletou existenci Nashtownu se to ještě nestalo. Dokonce i drsní horníci tento zákaz respektovali. Proč by taky riskovali práci, jakou by jen tak snadno nenašli? Nash platil skoro dvojnásobek toho, co jinde, jeho zaměstnanci bydleli v solidních, čistých domech a mohli za svoje peníze kupovat kvalitní zboží v přijatelné ceně. Bezpečnostní opatření v dole byla bezpříkladná a nikdo z horníků zatím neutrpěl vážné zranění nebo dokonce smrtelný úraz. Nash sem dokonce přivedl opravdového doktora. Ti drsní muži opravdu neměli nejmenší důvod vzpírat se nařízením šéfa nebo marshala.

Pár projíždějících tuláků to zkusilo. Jednoho pohřbili na kopci za městem a ostatní hleděli po šesti týdnech ve vězení co nejrychleji zmizet.

Se dvěma bandami, které se tu chtěly zahnízdit, si tu poradili tak drsně, že bandité rychle hledali lepší klima někde jinde.

Nashtown byl mírumilovným městem. Cizí však jeho občany pohrdali a nadávali jim do zbabělců. V té době nebylo pro muže asi nic horšího, než být označován za zbabělce.

Občané Nashtownu si z toho nic nedělali. Měli přesně to, co chtěli. Když na věc přišlo, chopili se zbraní ti, které William Nash vybral do domobrany. To byli muži, kteří tu žili nejdéle.

Mnozí z nich měli někdy v minulosti jméno čpící střelným prachem. Tuto historii však znal jen William Nash. Před ním neměli žádné tajnosti, jako kdyby to byl jejich zpovědník, i když tu žil i jeden kazatel, Dean Mulligan, který rovněž fungoval jako učitel.

Když sem před dvěma lety přišel Ron Collins, zalíbilo se mu to malé pokojné město natolik, že se tu rozhodl zůstat. S Nashem se rychle dohodl na obchodu. Nájemné bylo nízké, takže jeho výše nehrála roli. Ostatní smluvní omezení mu připadala natolik nedůležitá, že jim nevěnoval pozornost. Podepsal smlouvu, aniž by ji pozorně pročetl, i když ho k tomu Nash nabádal.

A teď mu u nohou ležely jen střepy, když s koženým výrazem lezl na hřbet svého hnědáka.

S nákladním zvířetem na laně se rozjel, a ještě krátce zastavil před bankou, kde stál Nash se svými lidmi.

„Nashi, na tento den si ještě jednou vzpomenete. Já na něj nezapomenu, ani kdybych měl žít sto let.“

Na odpověď nečekal.

***

Všichni zůstali na svých místech, dokud Ron nezmizel z dohledu. Potom se jeden po druhém odvrátili a vraceli se ke své práci. Na šéfův pokyn zašli i oba bankovní úředníci. Jeden z nich převzal Nashovu pušku.

Bankéř šel k marshalovi. Farrow vzal svou pušku a vykročil bankéři naproti.

„Nevím, jestli jsi na toho kluka nebyl moc tvrdý,“ řekl rozvážně.

„Vzpomínám na svoje vlastní mládí a já bych asi na jeho místě vybuchl! Měl bys mu dát ještě šanci, Bille. Jednu jedinou šanci.“

„Za dva roky dostal takových šancí tucet, Hanku. To je na můj vkus asi deset šancí navíc. Ten chlap je pistolník. Moje chyba je, že jsem to tehdy nepoznal okamžitě, když za mnou přišel. Tenkrát ale chodil beze zbraně. K tomu musel mít nějaký důvod. Zjisti ho, jestli tu opravdu zůstane a bude bojovat.“

„Ronald Collins není typ, který by se nechal snadno zastrašit,“ odvětil Farrow suše. „Když začne bojovat, skončí s tím teprve, když vyhraje, nebo zemře.“

„No dobře, v tom případě zemře,“ pronesl Nash s tvrdostí, která zarazila i ostříleného bojovníka Hanka Farrowa. „Zajdu za soudcem Russellem a pak za Jeffersonem Drakem – on je šerifův zástupce pro náš okres.“ Farrow nic neříkal. Díval se za vysokým, ramenatý mužem, jak přechází náměstíčko směrem ke kostelu, za nímž měl dům soudce Russell. Původně to byl jenom občany zvolený smírčí sudí, který vlastně neměl kromě urovnávání drobných sporů žádné právní pravomoci. William Nash se však postaral o to, aby byl potvrzen ze Salt Lake City, tudíž mohl vynést jakýkoliv rozsudek, dokonce i šibenici!

Marshal Farrow nepochyboval, že soudce Russell ochotně vypíše soudní příkaz, který zastupujícímu šerifovi dovolí vyšlápnout si pozítří na Collinse se všemi dostupnými prostředky.

Pro toho mladého to bude zatraceně drsné. A ještě pro někoho! Pro Sally Nashovou, jediné dítě starého muže, který před lety přišel o syna.

Sally Rona Collinse milovala, to věděl i její otec. Možná proto k němu byl tak neústupný. Tohle sice vůbec nebyl jeho způsob, ale copak starého pána někdo znal natolik dobře?

Marshal šel do své kanceláře a přemýšlel. Tahle záležitost se mu líbila asi stejně jako vřed na zadnici.

Když přišel Jefferson Drake, bylo na něm vidět, že ho něco tíží. A tento muž, který se tu usadil jako puškař, byl chytrá hlava. V Texasu se vědělo, co Jeff Drake kdysi býval zač. Někde jím možná ještě strašili neposlušné děti.

„Hanku, mně se to líbí stejně málo jako tobě,“ prohlásil s nepřeslechnutelným texaským přízvukem. „Ale co s tím nadělám? Konečně jsem tu našel svoje místo. Z neklidného Jeffa Drakea se stal usedlý občan. Lhal bych, kdybych říkal, že se mi to nelíbí. Vymohl si soudní příkaz.“

„Žádný zákon této země neříká, že by muž na svém pozemku nebo i mimo něj nesměl nosit zbraň, Jeffe!“ odpověděl Farrow popuzeně.

„To máš pravdu, ale tohle je Nashtown. Je to jeho město, jsou to jeho pozemky, takže tu platí i jeho zákon.“

„Soudce nemůže…“ protestoval Farrow, ale Drake jenom unaveně mávl rukou.

„Nemá smysl se proti tomu bouřit. On má moc, a tím i právo. Zatím to vždycky bylo dobré, tohle právo, je to tak, Hanku?“

„To je pravda. Jednou se z něj ale může stát neprávo.“

„No a co? Copak se tu ten zatracený kohout musel naparovat s revolverem? Copak ho nemohl ještě před městem schovat do brašny? Nebo ho odevzdat tobě, jako to dělají všichni ostatní?“

„Jeffe, víš, kolik tomu klukovi je?“ zeptal se Farrow.

„Co já vím. Pětadvacet?“

„Tak nějak. Co bys v tomhle věku udělal ty, kdyby ti poručili odložit kolt?“

„Hm… já bych… o to tady snad nejde. Tehdy ještě Nashtown ani neexistoval.“

„Co bys udělal, Jeffersone Drakeu?“ dorážel Farrow.

„Ať mě vezme čert, jestli to vím, Hanku.“

„Buď upřímný, kamaráde.“

„Když to chceš vědět, tak bych se asi splašil a vyváděl bych.“

„Já bych se asi zachoval stejně,“ zabručel Farrow. „A on taky! Já ho znám dost dobře, dědka. Není to ani patnáct let, co v Cheyenne vymlátil saloon, protože ho tam nějaký mladý blbec špatně oslovil. Rád bych mu to trochu připomněl.“

„To samozřejmě můžeš,“ prohlásil Drake. „Akorát si předtím nezapomeň sbalit věci.“

Farrow zachmuřeně přikývl a tím to bylo vyřešeno. Chtělo se mu odsud stejně málo jako Drakeovi nebo jinému z těch starých hrdinů, kteří zde našli poslední štaci.

William Nash to moc dobře věděl. Bylo to jeho město! A bylo v něm místo jenom pro ty, kteří uvažovali stejně jako on, nebo se podvolili.

***

Kdyby jel domů, musel by jet od soutoku proti proudu většího potoka, ale potřeboval nutně zásoby, které mu v Nashtownu už neprodali.

Do St. George to bylo asi šedesát mil.

***