G. F. Unger

Muž z Texasu

Z německého originálu přeložil Tomáš Butala

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-2220-8 (epub)

ISBN 978-80-279-2221-5 (mobi)

Ještě dřív, než Jim Allard stačil uvázat koně ke korytu, vystoupila na verandu domu žena a vedle ní se objevil asi dvanáctiletý chlapec.

Jim Allard pozdravil a zdvořile požádal: „Madam, prosím jen o trochu vody pro sebe a pro mého koně. Cesta z Laramie sem je vyschlá skoro jako poušť.“

Pozoroval ženu. Byla svým způsobem krásná. Světle žluté vlasy jí na slunci přímo zářily. Měla velmi hrdé držení těla. Zkoumavě si Jima prohlížela tmavohnědýma očima. „Jistě, cizinče,“ řekla pak klidně.

„Voda je dobrá. Prosím, poslužte si.“

Chlapec se opovržlivě zeptal: „Cizinče, vy jste taky jeden z těch pistolníků, co střílejí na pokyn Billa Jeffersona?“

Jim Allard na okamžik zaváhal. Pak zavrtěl hlavou. „Myslím, že ne, chlapče.“

„Tak proč jste do tohohle kraje přijel?“

„Tommy, prosím tě, buď zticha,“ řekla žena ostře. „To se nás netýká.“ Ještě jednou se na Jima Allarda zkoumavě zadívala.

„Vsadím se, že je to jeden z nových Jeffersonových chlapů,“ zvolal kluk vztekle, seběhl z verandy a zmizel za rohem domu.

Jim Allard se na ženu usmál. „V jeho věku jsem byl i já dost vzdorovitý. Jak s ním vychází váš muž?“

Po tváři jí přelétl stín. „Tommy už nemá otce. Jsme sami. Mého muže zastřelil před čtvrt rokem jakýsi pistolník. Zastřelili se navzájem, ale to není útěcha. Cizinče, přišel jste do tohoto kraje opravdu proto, abyste pracoval pro Billa Jeffersona? Nebo jste snad náhrada za toho Maca Allarda, který zastřelil mého muže a sám při tom zemřel?“ Jim Allard se zatvářil vyděšeně. Mac Allard byl jeho bratr…

„Mac Allard a váš muž spolu bojovali a jeden druhého zabil?“ zeptal se.

„Ano,“ zamumlala. „A jak se jmenujete vy, cizinče?“

„Jim Ambrose,“ odpověděl Jim Allard pomalu a záměrně uvedl své druhé křestní jméno jako příjmení.

Obrátil se ke korytu, aby se už nemusel ženě dívat do očí. Napil se. Kůň pil z téže vody vedle něj. Pak se muž umyl – a zatím, co tohle všechno dělal, myslel neustále na to, že to byl jeho bratr Mac, kdo zastřelil muže této ženy. Uvědomoval si také, že to byl muž téhle ženy, kdo zastřelil jeho bratra.

Když si šátkem otíral obličej, zaslechl za sebou pronikavý varovný hochův hlas:

„Za vámi, cizinče!“

Jim Allard byl mužem, který při podobných varováních nikdy dlouho nepřemýšlel, nýbrž hned jednal.

Bleskově se tedy přikrčil, udělal obrat a rychle sebou hodil, i když byl poměrně vysoký, k zemi. Ale dřív, než se jeho tělo dotklo půdy, objevil se v jeho ruce kolt.

Žádný cíl však nenašel.

Jenom chlapec stál nalevo od něj u rohu domu a zíral na něj.

„Takže jste přece jenom pistolník,“ řekl chlapec. „Jenom jsem si to chtěl potvrdit.“

„Už nikdy nic takového nedělej, hošánku,“ procedil mezi zuby Jim Allard. Zvedl se a oklepával si ze šatů prach. Jeho revolver zase jako kouzlem zmizel v pouzdře.

Žena už opět stála u dveří. Řekla:

„Tommy, je to náš host! Chováš se hloupě. Omluv se panu Ambrosovi!“

„To není třeba, madam. Ale raději pojedu dál. Jak je to ještě daleko do Yellow Hill?“

„Dvanáct mil – ale nejdříve se u nás naobědvejte. Už je prostřeno. A chtěla bych si s vámi ještě promluvit o jistých věcech. Pojďte dál, pane Ambrosi. – A ty, Tommy, se omluv!“

Chlapec se vzdorovitým výrazem v obličeji poslechl.

„Jasně,“ zamumlal neochotně, „neměl jsem to dělat. S takovými věcmi se nežertuje. Chtěl jsem jenom zjistit, jestli jste jeden z těch rychlých střelců.“

Vplížil se do domu. Jim Allard zaváhal. Přes malý dvorek k němu kráčela žena. Přistoupila k němu tak blízko, že se látka jejích šatů dotkla jeho košile. Jim byl mohutný muž, měřil metr devadesát a na každý centimetr výšky připadal dobrý půlkilogram váhy. Ale i ona byla vysoká. Obočí měla ve výši jeho brady.

Řekla klidně: „Možná bych pro vás měla výhodnou nabídku, pistolníku. Možná bych vám mohla dát něco, co by Bill Jefferson při nejlepší vůli dát nemohl.“

Zíral trochu vyjeveně do jejích očí – a protože v nich onu nabídku rozpoznal ještě zřetelněji, ihned pochopil smysl jejích slov.

„Madam,“ řekl zvolna, „to je to tak zlé, že musíte sáhnout k tomuto ženskému prostředku?“

„Umím bojovat jenom touhle zbraní,“ řekla stroze a sklopila hlavu. Ale pak znova zvedla obličej a zpříma se na něj podívala.

„Hned, když jste přijel k našemu domu, Jime Ambrosi, jsem poznala, že jste bojovník, pistolník. Dokonce i můj kluk to hned poznal. Bill Jefferson takové chlapíky, jako jste vy, najímá. Ale já bych se taky ráda svěřila do ochrany takového člověka.

A jsem ochotna za to zaplatit příslušnou cenu. Copak se vám nelíbím? Nebo máte radši peníze Billa Jeffersona než přízeň hezké ženské?“

„Jste víc než jenom hezká,“ zamumlal pomalu. „A musíte být, madam, v obzvláštní tísni, jinak byste se takhle tulákovi jako já nevydávala napospas. Ach, už to mám! Vy chcete zachránit dědictví pro kluka. Domníváte se, že by vás Bill Jefferson, kterého zatím ještě neznám, mohl i s vaším chlapcem vyhnat z vašeho ranče. A saháte tedy ze zoufalství k poslednímu, co ještě ženě zbývá – ne kvůli sobě, ale kvůli chlapci. Ale to není třeba, madam.“

Chtěl se odvrátit, ale uchopila jej za paži.

„Jsem Hester Laneová. Říkejte mi Hester, Jime. A přijďte k jídlu, až nakrmíte koně.“

Obrátila se a vešla zpátky do domu. Zamyšleně se za ní díval.

Ach, ty musíš být pořádně na dně, že se chceš vydat chlapovi, jen aby sis tím zajistila pomoc.

Vzal koně a šel s ním do stáje. Veliká vrata byla otevřena. Zavedl svého hřebce dovnitř a nakrmil jej. Přitom stále přemýšlel o Hester Laneové – a o jejím chlapci. Myslel i na svého bratra Maka, který prý zabil muže téhle ženy a který sám zahynul jeho rukou.

Jim Allard byl pořád ještě dost zmaten.

Pomalu kráčel k domu. Uvnitř už na něj čekali u stolu. Posadil se. Žena naplnila talíře. Pak mlčky jedli. Jim Allard stále na sobě cítil chlapcovy nedůvěřivé pohledy.

Hoch vyprázdnil svůj talíř s neuvěřitelnou rychlostí a pak se podíval na matku.

„Můžu už jít?“

„Jo – stejně si chci s Jimem Ambrosem promluvit,“ řekla stroze.

Chlapec se odplížil ke dveřím jako malý psík a zmizel.

Hester Laneová přinesla ze sporáku na stůl kávu a nalila. Jim Allard se opřel o židli a ubalil si cigaretu.

Žena se opět posadila a zadívala se na něj.

Ano, byla krásná – jaksi přirozeně a prostě krásná. Nebyla to žádná panenka nebo zhýčkaná dáma, jaké potkáte ve velkoměstech na východním pobřeží. Byla to hrdá, tvrdě pracující žena, která se v tomhle drsném kraji musela ohánět.

A přesto z ní vycházelo cosi, co musel pocítit každý muž, protože to bylo vzrušující a lákavé.

Bylo by nádherné mít tuhle ženu za životní družku a mít s ní společný trvalý domov. Byla by muži, kterého by milovala, dobrou ženou. Byla by mohla být i matkou dalších nádherných synů – nebo třeba dcer.

To všechno táhlo Jimu Allardovi hlavou, a přitom si uvědomil, jak osamělý byl až dosud jeho život. Bylo mu třiatřicet – ale jeho dosavadní životní pouť nebyla ničím jiným než jednou velkou klikatou cestou. A všude jen souboje a potyčky – jako by vytvářely řetěz ohňů v temné noci. Ano – ve vzpomínkách připomínaly řetěz táboráků v tmavé noci. Občas žhnuly v myšlenkách tohoto muže.

Podíval se na ni. „Jak to bylo s vaším mužem?“

„Tom byl statečný. Měl v očích podobný výraz jako vy, Jime. Ale když se bil s tím Makem Allardem, byl stejně rychlý jako on. Jenže Tomova obratnost za těch posledních pár let tvrdé dřiny trochu utrpěla.

Stála jsem ve dveřích a musela jsem se dívat, jak se navzájem zabíjejí. Bylo to tady na dvoře. Bill Jefferson sem k nám Maka Allarda poslal, abychom to tady vzdali a zmizeli. Můj muž vedl všechny drobné usedlíky a malé rančery, kteří se chtěli rozhodně postavit proti moci Billa Jeffersona.

Tom je spojil a dal dohromady. Chtěl s nimi začít bojovat proti tomu lotrovi Jeffersonovi. Ale ten na něj poslal svého nejnebezpečnějšího pistolníka. Jime Ambrosi, tento kraj potřebuje nutně dalšího odvážného chlapa, takového, jaký byl můj muž. A ve vašich očích jsem viděla, že byste snad tím mužem mohl být vy. Nejste jenom lecjaký…“ Zarazila se, protože v otevřených dveřích se objevil chlapec a volal: „Jedou!“

Pak utíkal ke stojanu se zbraněmi v rohu místnosti a vytrhl z něj brokovnici.

Hester Laneová k němu přiskočila a vyrvala mu pušku. Postavila ji klidně do stojanu a řekla zostra: „Tommy, ještě nejsi muž. A dost na tom, že zabili tvého otce!“

Hoch podivně zamručel. Vypadal jako mladý vlček, který se z nezkušenosti chce vrhnout do potyčky třeba i s divokými tygry. Určitě by chtěl být mužem, aby dokázal pomoci matce. Nebylo mu sice víc než dvanáct, ale rád by už nahradil otce. Hester Laneová se obrátila k Jimu Allardovi.

„Takže moje nabídka vám není dost dobrá?“

„Je až příliš dobrá. Jenom blázen by ji ale přijal,“ zamumlal Jim a zapálil si hotovou cigaretu.

Venku zazněl dusot kopyt. Museli to být tři čtyři jezdci, kteří se blížili rychlým cvalem.

Jim Allard obrátil hlavu. Zůstal klidně sedět na židli a díval se oknem ven.

Spatřil tři jezdce. Přijížděli cestou a za nimi vířil oblak prachu. Těsně před malým rančem sjeli z cesty a namířili si to do zahrádky. Nechali koně podupávat na záhonech se zeleninou. Rozdupali rajčata, řepu, fazole, salát a všechno, co tam bylo vysázeno. Kopyta koní způsobila škodu, kterou žena i s chlapcem by mohli napravit teprve po týdnech tvrdé práce. Pak jezdci zmizeli z Jimova dohledu. Slyšel jen koně na dvoře. Jezdci tam sesedli. Slyšel cinkání ostruh a kroky těch mužů.

Podíval se na ženu a na chlapce. Hoch byl bledý. Chvěl se bezmocným vztekem po celém těle. Pohrdavě se podíval na Jima Allarda a pak stroze vyštěkl:

„Mámo, tenhle chlápek k nim určitě patří. Patří k těm lotrům.“

„Tiše, Tommy,“ řekla Hester Laneová. Hrdě se vzpřímila. Ale pohled, který upřela na Jima Allarda, byl značně zmatený. Zůstala u chlapce a položila mu paži kolem ramen.

Tak odhodlaně vyčkávala.

Jim Allard zřetelně cítil, jak v něm roste chladný vztek a zmocňuje se ho. Znal tenhle pocit. Dostavil se už tolikrát. Na jeho dlouhé a klikaté životní pouti se dostavovaly chvíle, kdy se ho právě takový vztek naprosto zmocňoval.

A přece – nepřišel do tohoto kraje proto, aby tady bojoval. Jenom se doslechl o smrti svého divokého bratra a chtěl se tady dozvědět, proč a jak Mac zemřel. Něco jako bratrská láska mezi ním a Makem už pěknou řádku let neexistovalo. Byli příliš rozdílní a Makovo provinění bylo příliš veliké.

Jim Allard do tohoto kraje přijel jen proto, aby se alespoň dozvěděl, proč byl jeho bratr zabit.

A teď je tady a musí se dozvědět, že se jeho bratr nezměnil. Že za peníze byl ochoten k jakékoliv špinavosti na pokyn jakéhosi lumpa. Že přitom Mac přišel o život, to byla okolnost, se kterou musel každý najatý pistolník počítat.

Jim Allard nepociťoval ani náznak zloby vůči Tomu Laneovi, dřívějšímu muži této ženy. Jeho chladný vztek byl spíše namířen proti způsobu, jímž tady jakýsi lump odrovnává své slabší sousedy.

Mezitím už jezdci venku sesedli a dostali se k domu. Jeden po druhém vstoupili. První z nich držel v ruce kolt připravený ke střelbě. A ihned spatřil u stolu Jima Allarda.

Cizince tady nečekal. Zarazil se a namířil ústí zbraně na Jima.

„Hej, kdopak jsi, panáčku?“

Jim Allard si dal s odpovědí načas. Pozorně si muže prohlížel a potom otočil zrak i na jeho kumpány.

Ano, tohle byli pistolníci, kteří žili z toho, že prodávali svoje střelecké umění.

Před Jimem Allardem stáli tři hubení chlapíci s ostře řezanými obličeji, kteří připomínali ostražité stepní vlky. Byly to typy, které už odvykly poctivé pořádné práci, protože s kolty si dokázaly vydělat peníze snáze.

„Na něco jsem se tě ptal, chlape!“ řekl muž s koltem. „Co? Na něco jsem se tě ptal! Tak zatraceně rychle odpověz!“

„Jedu z Laramie – a tady jsem napojil koně. A také jsem byl jsem pozván k jídlu,“ pronesl Jim Allard rozvláčně.

„Tenhle je z Texasu,“ řekl jeden ze dvou zbývajících mužů.

„No jasně,“ zabručel chlap s koltem. Hlavní stále ještě přesně mířil na Jima Allarda. „Je z Texasu. Co v tomhle kraji chceš, kamaráde?“

„Jenom tudy projíždím,“ zamumlal Jim Allard a odhodil zbytek cigarety přes rameno ven oknem.

Chlap na něj chvíli zamyšleně zíral. Pak pokrčil rozložitými rameny a řekl zostra:

„Pojď sem! Dej mi svoji bouchačku! A pak můžeš zmizet. Nechtěl jsi snad k ranči U dvou měsíců? K Billu Jeffersonovi?“

„Možná – ještě přesně nevím,“ ušklíbl se Jim Allard.

Když vstal, jasně cítil opovržlivý pohled ženy. A chlapec ječivě zvolal:

„Vidíš, mámo, je to jeden z těch chlápků!“

Jim Allard se posadil na okraj stolu.

„Copak máte za lubem?“ zeptal se mírně.

„Po tom je ti houby,“ odpověděl muž s koltem. „No tak, kámo! Bouchačku! Jestli pojedeš k Billu Jeffersonovi, možná že bys ji tam mohl dostat nazpátek. Ale teď odtud pěkně vypadneš! Tak dělej!“

„Já bych ale přece jenom rád věděl, co tady chcete dělat,“ usmál se Jim Allard. „Možná by to mohla být zábavička i pro mě, co?“

„Možná – ale možná taky ne,“ zamumlal druhý chlap pochybovačně a zkoumavě si ho prohlížel. Zatímco ještě přemýšlel, přistoupil jeden ze dvou zbývajících chlapů k příborníku a zíral přes skleněnou výplň na nádobí. Bylo to krásné nádobí a zřejmě to byla ta nejcennější část výbavy, kterou žena kdysi do manželství přinesla.

„A proč by se na to nemohl taky podívat?“ zeptal se druhý chlap a najednou uchopil okraj skříně a jedním rázem ji převalil.

Zařinčelo to a už se sypalo sklo a střepy nádobí.

Když nastalo ticho, bylo slyšet vzlykot ženy. Teprve po chvíli řekla:

„Vy parchanti!“

Pak bylo zase ticho.

Jim Allard si prohlížel muže jednoho po druhém. Cynicky se smáli a chlap, který držel v ruce kolt, se zeptal:

„No tak co, vážně se ti to líbí? Nebo chceš raději zmizet? My to tady teď totiž rozmlátíme na cimprcampr. Tahle pyšná kráska totiž už před třemi dny měla opustit tento ranč. Jenže zůstala. A tak teď dostane poprvé za vyučenou. Jestli tady bude ještě zítra, bude hůř. Takže teď to víš, dlouháne! A teď jsem zvědavý zase já, co uděláš.“

Jim Allard se zvedl z okraje stolu.

„Váš šéf musí být pěkný tvrďas,“ zamumlal klidně. „A musí se cítit dost pevný v kramflekách, že si dovoluje takovéhle věci. Asi je tady v kraji pěkně mocný. Asi se mi tu zalíbí a nějakou chvíli v tomhle kraji zůstanu. Rád bych si jednou toho Billa Jeffersona prohlídl.“

„No jasně, to můžeš, dlouháne! Ale nejdřív naval bouchačku. Potom tě odvedeme k našemu šéfovi. Tak dělej. Dej sem pistoli hlavní k sobě. A žádné rychlé pohyby! Potom můžeš počkat venku. Vezmeme tě s sebou.“

Mužův hlas zněl nepříjemně ostře.

Jim Allard přikývl. Dokonce lehce vzdychnul. Přistoupil k chlapovi až na dosah a díval se přitom do ústí hlavně. Dvěma prsty vyňal zbraň z pouzdra, lehce ji nadhodil do vzduchu a opět ji chytil za hlaveň. Pažbou napřed ji podával muži naproti. Ten trochu sklonil hrozivé ústí svého koltu a natáhl levačku, aby vzal Allardovu zbraň.

Ale pak se cosi stalo. Byl to ďábelský kousek.

Zbraň v ruce Jima Allarda udělala bleskurychlé salto. A náhle měl pažbu zase pevně v dlani. Ruka chlapa chmátla do prázdna.

Než si to vůbec stačil uvědomit, třeskl místností výstřel.

S kouřící zbraní v ruce se Jim Allard otočil a ustoupil před hroutícím se mužem. Ten klesl k zemi a chroptivě sténal. Jim Allard si ho už nevšímal. Vyštěkl na oba zbývající:

„Teď vy!“

Neznamenalo to, aby přestali, byla to výzva.

Ale jeho krátký výkřik způsobil, že oba chlapi zkoprněli.

Napůl už vytáhli kolty. Ale vtom už hleděli do hlavně jeho zbraně.

Muži mlčky poslechli.