G. F. Unger 

Ztracené stádo 

Z německého originálu přeložil Tomáš Butala 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025 

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2218-5 (epub) 

ISBN 978-80-279-2219-2 (mobi) 

U hracího stolu vládlo téměř nesnesitelné napětí. Částka, o kterou se hrálo, vzrostla na šest tisíc dolarů. A pak to přišlo. Hráči odkryli karty.

„Mám čtyři esa, na to už se přece dá koukat,“ řekl Cal Speed a ukázal karty. Slim Stonewell a Steward Latimer zakleli, zklamaně a zuřivě, ačkoliv byli s Calem Speedem na jedné lodi. Byla to předem dohodnutá partie: tři proti jednomu.

Ale tentokrát jim výhra nepřipadla.

Anthony Drake, čtvrtý muž u stolu, se jen mile usmál.

„Je mi opravdu líto, pánové, že já, začátečník, mám ještě lepší karty než tři tak zkušení hráči, jako jste vy. Asi už to tak bude, že hlupák…“

„Tak už konečně ukažte karty,“ zabručel Cal Speed a vysunul dopředu svou velikou bradu. Oči mu zlostně zasvítily a zavlnily se mu svaly na lícních kostech.

„Je to takové menší štístko,“ řekl Anthony Drake s úsměvem a vyložil trojku, čtyřku, pětku, šestku a sedmičku. „Je mi líto, že jsem musel zklamat vaše radostné očekávání,“ dodal přitom. Pořád se ještě mile usmíval, ale oči mu náhle ztvrdly. Protože tušil, že pro jeho tři spoluhráče partie teprve teď začala…

Pomalu k sobě přitáhl hromádku peněz a pečlivě přepočítával bankovky a mince.

Cal Speed nasucho polkl a zachroptěl, jako by mu v hrdle uvízl kokosový ořech.

Slim Stonewell na něj vrhl jedovatý pohled a vycenil zažloutlé zuby. Vůbec – zdálo se, že Stonewell jed přímo potí.

Než ovšem mohl cokoliv říci, zamumlal Latimer ledabyle:

„Pročpak ne – jsou to nové karty a Speed míchal.“

„Jo, kdybych je míchal já, potom…“ začal Anthony.

„Hrajem dál,“ zahudral Speed. Latimer shrábl karty. Obratně vyměnil balíček za nový, který si už předtím připravil ve své obrovité dlani. Pak rozdával, a když se podíval do svých karet, zatvářil se spokojeně.

Vynášelo se a přebíjelo zpočátku jen velice váhavě, ale pak stále rychleji a bezohledněji.

Tvář Anthonyho Drakea byla stále zasmušilejší. Když bylo v banku opět šest tisíc dolarů, pronesl klidně:

„Trhá mi to srdce, že vás musím zase připravit o peníze.“

„Jenom neblufujte,“ odvětil Latimer nedbale.

„No, asi to bude tím, že mám takovou smůlu v lásce – je už docela jisté, že i tuhle hru vyhraju a navíc – já určitě nejsem z těch, kteří by mohli oklamat tři tak zkušené džentlmeny,“ zašeptal Anthony Drake mírně.

„Tak fajn,“ ušklíbl se Latimer a odkryl své karty.

Měl velkou postupku až do krále.

„A moje je až po eso,“ poznamenal Anthony Drake smutně a shrábl peníze. S tímto vkladem už ve třech hrách získal asi dvacet tisíc dolarů.

„Je to přímo zázrak, že mi karta takhle jde. – I vy jste měl docela dobrý list, ale můj byl přece jen lepší. No, teď už jste asi švorc, co, pánové? Rád vyrovnám vás účet včetně zítřejší snídaně i poplatku za ustájení vašich dozajista nádherných koní. Možná se ráno uvidíme u snídaně. Klidně si ještě popijte na můj účet!“

Anthony Drake si během těchto slov napěchoval bankovky za rozhalenou košili, dolarovými mincemi si naplnil kapsy a zvedl se. Teprve teď bylo vidět, co je to za chlapíka. Z rozepnuté košile trčel svalnatý krk. Protože mu široký šedivý klobouk spočíval na zádech, jeho blond vlasy ve světle karbidových lamp přímo zářily. Klasický nos, vysoké čelo, mužná ústa a tvrdá, snad trochu příliš hranatá brada. Na těle ani gram přebytečné váhy, a přesto tenhle chlapík vážil určitě devadesát kilo.

Hlouček přihlížejících se rozestoupil. Protlačil se jejich středem, ke třem mužům u stolu ještě vrhl usměvavý pohled a zmizel jim z dohledu.

*** 

Bylo krátce před půlnocí, ale v Prerie City ještě spousta lidi nespala. Zavítalo sem pár honáků, hodně kovbojů z okolních rančů, ale i spousta tuláků, zlodějů dobytka, hráčů a handlířů, kteří sem dvakrát do roka přicházeli na veliký dobytčí trh.

Tři falešní hráči opustili lokál, zahnuli ale za nejbližší roh, dostali se ke vjezdu do dvora a o chvíli později k zadnímu vchodu domu. Věděli, že Anthony Drake si pronajal místnost v prvním patře a znali i číslo jeho pokoje, protože se sami ubytovali ve větším pokoji vedle.

Pomalu vystoupili po schodech – dokonce našlapovali chvílemi po špičkách a zastavili se se zatajeným dechem přede dveřmi. Zámky či klíčové dírky byste tady hledali marně – nanejvýše visací zámky, které byly podstatně jednodušší. Zato bylo ovšem v okolí plno buvolů a indiánů – psal se totiž rok 1870.

Ani tyto dveře nebyly opatřeny zámkem. Tři ne zrovna jemnocitní muži je rozrazili a namířili kolty do místnosti.

Jenže až na postel, židli, skříň, stůl a rozžatou, velice starou petrolejovou lampu byl pokoj prázdný.

„Ten dostal strach a zdejchl se,“ zavrčel Cal Speed. Zasunul kolt do pouzdra. Také další dva zastrčili pistole a přemýšleli. Tu spatřili na stole bankovku a lístek se vzkazem. Přistoupili blíž a Stonewell přečetl hlasem, který se chvěl vztekem:

„Vyrovnejte, prosím, můj účet, účet mých tří veselých sousedů a za zbytek si dejte jednu či dvě sklenky dobré whisky.“

„Zatracenej bídák,“ zavrčel Speed.

„Rozjedem se za ním,“ volal Stonewell.

„No jasně!“

Latimer zastrčil stodolarovku do kapsy u vesty a otočil se na podpatku.

O pár vteřin později vešli do svého pokoje, aby si sbalili svých pět švestek. Když rozsvítili petrolejku, ozval se za nimi tichý hlas:

„Nelekejte se, prosím, protože mám v ruce kolt. Stát! Jestli můžu prosit, žádné rychlé pohyby. Nerad bych svým bližním vystřílel do vest díry.“

Tři hráči sebou trhli, sáhli po pistolích a zmateně se rozhlíželi.

A pak na chvíli zatajili dech a znehybněli.

Anthony Drake se ledabyle opíral o stěnu vedle dveří. Čekal na ně ve ztemnělém pokoji a počkal, až muži rozsvítí lampu. Svým koltem ovládal situaci a zdálo se, že tři muži se zadusí vlastním hněvem.

„Och, ty zatracená bestie,“ dostal ze sebe nakonec Cal Speed a jeho brunátný buldočí obličej zmodral.

„Lidé jako ty dostanou jednoho dne mrtvici! Přistupte, prosím, pomalu ke stěně! Otočte se! Obličej ke zdi! Dlaně na stěnu! Ruce vzhůru! Nad hlavy! Jo, tak je to fajn.“

Anthony Drake se připlížil k chlapům zezadu jako stín, odzbrojil je, pak otevřel okno a vyhodil kolty ven. Dole to zvláštně plesklo.

„Dnes odpoledne jsem se zlobil kvůli hnojišti pod našimi okny – teď z něho mám radost,“ zasmál se. Smích ovšem tentokrát nebyl tak zářivý a milý, nýbrž sarkastický a plný opovržení.

„Co ještě od nás chceš, když jsi nás obral o všechny prachy?“ procedil Stonewell nenávistně přes rameno.

„Dokázat vám, že si vás vždycky najdu. Naznačit vám, že mi máte dát pokoj! Smiřte se se ztrátou, zapomeňte na dnešek i na mě. Jestli se vydáte v mých stopách, tak poletíte k čertu stejně jako ty vaše bouchačky. Dejte si poradit, hošánkové!“ Anthony Drake stál za chlapy a koltem se škrábal na bradě. Steward Latimer obrátil hlavu.

„Takže teď už jsi nás dostal podruhé! A ty si myslíš, že to spolknem jen tak? No, doufám, že nám aspoň prozradíš, jak jsi to dokázal – takhle nás obehrát. Ty asi, kamaráde, hraješ rád, co?“

„Ech, pasu po vás už čtyři týdny. V Pittsvillu jste přivedli na mizinu jednoho rančera. Potom vám v Bensonu padl do rukou jakýsi mladý naiva, který tam s mladším bráchou prodal stádečko dobytka. Obehráli jste ho o čtyři tisíce dolarů. Ten trouba by si už netroufl vrátit se domů. Jezdil by sem a tam, až by si jednoho dne někde zlomil vaz. Ujal jsem se ho, když zase vystřízlivěl, dal jsem mu peníze, řekl jsem, že jsem je vzal vám, protože jste ho podvedli. Ten kluk se rozbrečel radostí. – No a pak jste hráli s několika osadníky v Greentownu a připravili jste je o celý výnos z úrody sena. – Takže dnes jsem vám to zatrhl. Velice rychle jsem poznal váš trik. Když jste si dneska pochutnávali v jídelně na večeři, prohledal jsem vaše zavazadla. A v jedné brašně jsem našel krabičku se třiceti balíčky karet. Takové finty jsem znal už jako malý kluk. Zaměnil jsem pořadí karet tak, abyste měli při vašem systému míchání smůlu. To je všechno. Porazil jsem vás vašimi vlastními kartami. Možná to někdy zkusíte s jiným trikem, nebo raději zase s kradením dobytka. Vy staří lotři, nakonec jste mi ale stejně udělali náramnou radost!“

„Jednoho dne budeme zase mít radost my z tebe,“ odpověděl Latimer ledabyle. V jeho hlase však zněla smrtelná hrozba.

Anthony Drake zamyšleně studoval záda chlápků.

„Taky se bojím, že mi nepůjdete z cesty, dokud nedosáhnete svého. Škoda vás, i když je na světě určitě spousta lidí, kteří budou děkovat bohu, až už nebudete moct provádět ty svoje špatné vtipy. Spoutám vás. Aspoň tak získám nějaký náskok a nebudu se první tři dny pořád ohlížet přes rameno!“

Obrátil se ke dveřím, protože tam viselo pár kožených řemenů, jimiž muži chtěli svázat své rance.

Prošel přitom kolem Slima Stonewella. Ten se bleskurychle sehnul a chytil Anthonyho nohy. Ten mu dál kopanec a zároveň se sehnul pod řetězem, kterým jej chtěl udeřit Cal Speed. Kdyby řetěz dopadl přesně, Anthonyho by to jistě vymrštilo oknem ven a přistál by na hnoji vedle koltů.

Ale on se zásahu vyhnul. Současně zapíchl Speedovi hlaveň koltu do břicha. Dostat do žaludku pěstí je velice nepříjemné, ale hlavní koltu je to přímo ďábelské.

Speed se nedobrovolně předklonil a dostal se tím do cesty Stewardu Latimerovi, který se právě chtěl vrhnout na Anthonyho.

„Moment,“ zvolal na něj Anthony a vyhodil malého Stonewella z okna. Dole to plesklo, jako by dopadl do kaluže pytel brambor. A o chvíli později začal Stonewell výt o závod se psem ze sousedního dvora.

Latimer zatím odstrčil stranou Cala Speeda. Speed byl prozatím docela mimo – lapal po dechu, stále se kroutil, začal zvracet a rozkňučel se jako buldok, kterému je velice zle…

Latimer se ovšem docela snažil. Chytil Anthonyho vší silou, zasadil mu i dvě tvrdé rány do žeber a do jater a zkusil spodní hák, který ovšem skončil v prázdnu, protože Anthony včas uhnul hlavou.

Anthony měl ostatně pořád v pravé ruce kolt, ale nepoužil ho. Teď ho dokonce odhodil a dal Latimerovi takový kontr, že mu způsobil otřes mozku.

Latimer vztekle zachroptěl, pak sklonil hlavu a pokusil se hlavou vrazit Anthonymu do břicha. To se mu také povedlo a Anthony skončil na parapetu okna.

Ale přesto chytil Latimera za kštici vlasů a srazil mu hlavu dolů a zároveň zdvihl okno.

Když se Latimer zase probral, slyšel, jak se vedle něho plácá v rozbředlém hnoji Slim Stonewell. Došlo mu, že ztratil vědomí, a proto nemohl vychutnat let z okna na hnojiště.

Slim vedle něj mručel:

„Moje rameno! Au, mám vykloubené rameno! K čertu! Ale, Latimer a Speed už si ho podají…“

„Já už jsem taky tady dole,“ vztekle ucedil Latimer do Stonewellových slov.

Ačkoliv se ani jeden z nich necítil dobře, oba zvedli s bručením hlavy, zadívali se nahoru k oknu, čekali, doufali, přáli si a báli se. Mezitím se v pokoji nad nimi zase cosi seběhlo. Cal Speed měl pár chvil pocit, jako by ho do žaludku kousla štika nebo malý krokodýl. Protože byl ale tvrďas, překonal bolest a zase se ovládl.

Zavalitý, mohutný Cal Speed se vrhl dopředu. Narazili s Anthonym na sebe a pak na stěnu vedle okna. Anthony Drake však vysunul mezi sebe a soupeře pokrčené koleno. Ačkoliv měl sám pocit, jako by měl zlomená dvě žebra, odrazil od sebe Speeda a použil levého swingu. Speedovy mohutné pěsti byly jako bomby. Anthony se trochu zapotácel. Kdyby se neopřel o zeď, letěl by pěkně daleko dozadu.

Když Cal Speed znovu zaútočil a napřáhl mohutnou paži, stáhl Anthony instinktivně hlavu. Mohutná pěst se mu jen lehce otřela o krk a vyhloubila ve stěně malý otvor.

Kdyby Speed vložil pěst do ohně, nebolela by asi víc. Udělalo se mu dočista nevolno. Bylo to přímo milosrdenství, že mu Anthony Drake hned zasadil hák pod bradu a na chvíli ho tak zbavil vědomí a znecitlivěl ho vůči bolesti.

Po vší té dřině si trochu oddechl, když vtom zdola zahučely dva divoké hlasy chvějící se vztekem, ale i radostným vzrušením:

„Hej, Cale! Nandal jsi mu to?“

Anthony Drake se naklonil nad nehybné tělo Cala Speeda, zvedl ho a posadil na parapet okna. Pak ho nechal spadnout dolů – věděl, že Speed dopadne do měkkého.

Ale to se mýlil – Speedovo těžké tělo dopadlo na muže stojící dole a stále ještě s nadějí vzhlížející k oknu. V hnoji ale ke své smůle nestačili dost rychle uskočit.

Speed si zlomil paži, Latimer klíční kost a malý Stonewell si vykloubil dolní čelist. Kromě toho se Stonewellovi zabodly mezi žebra Speedovy ostruhy.

Za pár chvil se seběhlo několik více či méně soucitných zvědavců.

„Měli byste se nechat opláchnout vodou a pak jít k doktorovi,“ řekl jeden z přihlížejících.

A to také ti tři zbědovaní, oklamaní a k tomu ještě zmlácení podvodníci udělali.

Když jim starý doktor napravoval jejich pohmožděniny, Anthony Drake už sedlal svého koně. Byl to velký černý a jistě vynikající hřebec, na němž byla zvláště nápadná malá, protáhlá, ušlechtilá hlava s inteligentníma očima.

Anthony vyjel z boxu a ze stáje, vtiskl holbovi do ruky deset dolarů a Rejska – jak koni říkal – pobídl do klusu.

*** 

Ve stínu temného svahu kopce probleskoval šalvějovým keřem oheň. Dvacet metrů od prostoru osvětleného ohněm se Anthony zastavil. Teď si mohl tábořiště mezi keři docela dobře prohlédnout. Vzadu se míhaly stíny několika koní. Rejsek nevydal ani hlásku. Velice blízko tady musel být zurčící potůček, možná v nějaké průrvě, kterou Anthony nezpozoroval.

V dálce zavyl vlk a pak mu odpověděla celá smečka.

U ohně zaklel hluboký mužský hlas.

„Ještě nám poplaší koně! Vlci nám dnes v noci určitě dají zabrat. Napadá mě jedna příhoda, kterou jsem zažil na severu! Tehdy nás taky napadla smečka vlků a…“

„Hej, vy tam u ohně!“ zvolal Anthony Drake nedbale.

Září ohně se mihly bleskurychlé stíny. Chvíli bylo ticho a pak zvolal hluboký mužský hlas:

„Sakra, co za poutníka se tady potlouká tmou? Vylez ven, chlape!“

Anthony pomalu popojel dopředu.

„All right, Jime – to jsem já! Západ je přece jenom malý! Chacha, všude se to jenom hemží trampy!“

„No ne, tenhle mírný medový hlas přece znám! Hele, ty starý brachu, jestli nejsi Anthony, ať se na místě propadnu!“

Anthony Drake zastavil vedle ohně a sklouzl ze sedla. Ze tmy vystoupilo několik mužů. Oheň osvětloval hubené tvrdé tváře. Čtyři se pozorně dívali na příchozího, pátý ale vykročil s napřaženou rukou k Anthonymu.

„Mám ohromnou radost, hochu, vážně, ohromnou!“

Anthony se nemýlil. Byl to jeho přítel Jim Lane, jehož hluboký jadrný bas ihned poznal.

Anthony pozvedl hlavu.

*** 