G. F. Unger

Žralok

Z německého originálu přeložil Tomáš Butala

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-2216-1 (epub)

ISBN 978-80-279-2217-8 (mobi)

Dorazil jsem ke staré pevnosti u ústí Mule Creeku asi sto mil od Kansas City proti proudu Missouri.

Sebe i peníze jsem dobře zamaskoval.

Vypadal jsem jako tulák, který nemá ani vindru a u kterého byste v ranci za sedlem tušili leccos, jenom ne tak obrovskou částku peněz.

Dva chlapi u vjezdu do osady se na mě dívali dost opovržlivě. Už jsem myslel, že mě nechají projít bez problémů.

Cíl jsem už měl na dosah ruky.

Jen kousek přede mnou byl můstek mola, u kterého kotvila „Colorado Star“.

Musel jsem už jenom kolem těchhle dvou chlapíků a měl jsem vyhráno.

Ale pak řekl jeden z nich řezavým hlasem:

„Hej, ty, poutníku, stůj!“

V jeho hlase znělo cosi, co mi říkalo, že není zvyklý mluvit do větru. A protože jsem pořád ještě doufal, že kolem těch dvou projdu bez zvláštních problémů a bez toho, abych dokonce musel použít násilí, skutečně jsem se poslušně zastavil. Bylo to zcela proti mým zvyklostem, poslechnout, když na mě někdo vyštěkl takový rozkaz.

„Co je, kamaráde?“ zeptal jsem se.

„Copak jste nějací páni? Vadí vám, jak vypadám? Je snad tahle osada tak nóbl, že k vám můžou jenom fajnoví a bohatí lidi?“

Zkoušel jsem to tedy po dobrém, protože když jsem se takto ptal, měl jsem v hlase docela pobavený tón.

Oni ale neměli na legraci ani pomyšlení. Jejich ústa, tvořená úzkými pevnými rty, se ani nepohnula.

Ten, který mě poprvé oslovil, řekl:

„Sesedni!“

„Dobrá,“ odpověděl jsem. „Ale rád bych věděl důvod. Neprozradili byste mi jej? To by přece bylo fér, ne?“

Teď se konečně pousmáli, ale byl to tvrdý úsměv nevěštící nic dobrého.

Chlapík pokračoval: „Za pár minut začíná tam na parníku dražba. Možná, že v tom ranci za sedlem máš spoustu peněz a chtěl by sis přihodit. A tomu bychom chtěli zabránit. Takže dolů z koně. A ukaž nám, co máš v tom ranci. Počítáme se vším. Tak jdeme, starouši.“

Teď bylo všechno jasné.

Byli to ostřílení hoši a měli jasné instrukce. A zřejmě bylo takových rozmístěno všude plno. Měli za úkol chránit místo aukce ze všech směrů.

Nikdo nesměl přijít a pokoušet se do dražby zapojit.

Ano, bylo to náramně jednoduché.

Těžce jsem vzdychl. Protože jsem pochopil, že můj převlek nebyl k ničemu. Budu muset sáhnout k něčemu ostřejšímu.

Pomalu a trochu namáhavě, jako bych byl po dlouhém sezení v sedle už hodně unavený, jsem sesedl.

Oba chlapi číhavě vyčkávali asi dva kroky ode mne a od mého koně a pozorně mě sledovali.

„Teď odvaž ranec od sedla a ukaž, co v něm je!“

Odvázal jsem ho, otevřel a řekl:

„Cheche, už snad peníze cítíte, ne? Je plný prachů! Jenom se podívejte! He!“

A přistoupil jsem k nim o krok. Oni rovněž učinili krok kupředu a sklonili se nad otvorem rance.

A protože navzdory svému očekávání skutečně spatřili peníze, užasli na zlomek vteřiny déle, než měli.

Protože jsem nebyl unavený, ale naopak rychlý jak rys. Pustil jsem ranec, chytil jsem chlapa nalevo i napravo za šíji a praštil jsem jejich dopředu skloněnými hlavami o sebe jako dvěma melouny – jednou – dvakrát – třikrát.

Teprve pak jsem si byl jist, že jsou na chvíli vyřízení.

Opět jsem ranec zvedl, znovu jsem nasedl a urazil poslední kousek cesty k můstku vedoucímu na loď.

Tam stáli dva vojáci. Všechno viděli a usmáli se na mě.

Já jsem úsměv opětoval a zeptal se:

„Tak co, modráčkové, pustíte mě na palubu, nebo mám i vám otřískat kebulky?“

Můj úsměv a žertovný tón mého hlasu ubral mým slovům na vyzývavosti a zapůsobil přímo zázračně.

Jeden z nich řekl: „Musíš si pospíšit, brácho! Dražba začne každou chvíli. Vládní zástupce je přesný jako hodinky.“

Skutečně jsem si pospíšil. Na palubě už se mi nikdo do cesty nepostavil.

Colorado Star byla totiž stále ještě vládní loď, parník. Byla kdysi zabavena konfederační armádě jako válečná kořist a pak ji používala armáda Unie během války jako nóbl pohyblivé sídlo generálního štábu. A teď měla být loď jako spousta dalších věcí z války vydražena.

Vystoupil jsem po schodech a vešel do salonu na střední palubě. Vtom jsem zaslechl, jak přesný a střízlivě znějící hlas říká: „… zahajuji tímto dražbu vládního parníku Colorado Star. Kterýkoliv počestný občan Unie má právo zúčastnit se dražby. Vydražená suma však musí být okamžitě vyplacena v hotovosti.“

Člověk, který hovořil, byl malý, vyschlý, scvrklý mužík s obrovitou hlavou. Podíval se na mě vodnatýma očima a zeptal se: „Rozuměl jste mým posledním slovům, pane?“

Zvedl jsem do výšky svůj ranec.

Ostatní muži v salonu na mě upřeně zírali.

Vedle vládního zmocněnce seděl zapisovatel.

Další tři patřili k sobě. Jeden z nich byl šéf, a další dva byli jeho tělesní strážci. A byli to bezpochyby jen zmocněnci skupiny lidí, které se tady na řece říkalo trast nebo syndikát. Tato skupina usilovala o monopol na všech vodních cestách, aby mohla libovolně určovat ceny za dopravu nákladů a cestujících.

A každý nezávislý majitel lodi měl s touto bandou co do činění. Měl na vybranou: buď se k ní přidat, nebo se vzdát.

I já jsem byl takovým nezávislým majitelem lodi a ukázal jsem trastu zuby. Chtěl jsem zůstat na Missouri svobodný a nezávislý. A tak moji loď jedné temné noci v Saint Louis podpálili.

Ale teď jsem byl tady, abych jim vyfoukl jinou loď.

Usmál jsem se na ty tři chlapíky a řekl jsem: „Doufám, že máte dost peněz u sebe vy, přátelé.“

Zamračili se.

A pak jsme se museli všichni podívat na vládního zmocněnce, protože dražba začala.

Muž se klidně zeptal: „Kdo nabídne víc než čtyři tisíce dolarů?“

„Já,“ řekl jsem stejně klidně. „Nabídnu vždy o dolar více než tento pán.“

Opět se na mne upřeně zahleděli. Zástupce trastu na okamžik pohlédl na ranec u mých nohou, jako by odhadoval, kolik peněz by v něm mohlo být.

Usmál jsem se na něj. Když na mě upřel svůj pohled, zeptal se: „Vy jste ten Rufus Lane, kterému v Saint Louis shořela Madybell?“

Přikývl jsem.

Pak se rozmrzele zeptal: „Odkud máte najednou tolik peněz? To jste měl tu loď tak dobře pojištěnou? A pojišťovna vám zaplatila tak rychle?“

Usmál jsem se ještě víc. „Získal jsem dárce,“ řekl jsem. „Budeme si povídat, nebo pokračovat v dražbě?“

Přimhouřil oči a zaskřípal zuby.

Bylo vidět, že toho má mnoho na jazyku. Ale ti vládní úředníci tam za stolem by to slyšeli. A tak svoji poznámku spolkl.

Svým dvěma společníkům řekl:

„Jdeme!“

Odešli. Nepřihodil víc. Zřejmě mu jeho šéfové dali jako horní limit právě ty čtyři tisíce dolarů. S pomocí značného množství tvrdých chlápků se také postarali o to, aby se na místo dražby nedostal nikdo z konkurence.

To se podařilo jenom mně.

Vládní zmocněnec si nervózně pohrával s násadkou pera.

„Čtyři tisíce dolarů,“ řekl pak jakoby proti své vůli, „poprvé – podruhé – a potřetí.“

Pak klepl kladívkem na stůl.

A tak jsem se stal majitelem Colorado Star.

Za čtvrt hodinky byly vyřízeny všechny formality. Dostal jsem doklady a doprovodil vládní úředníky a vojáky k můstku, který vedl z lodi k molu.

I na lodi bylo několik vojáků. Pak jsem zůstal na parníku sám.

Neměl jsem pocit štěstí nebo vítězství, protože mi bylo jasné, že válka s trastem teprve teď začala. Ale cítil jsem uspokojení.

Oplatil jsem jim to.

A peníze na aukci jsem si před třemi dny vzal v úřadovně agenta trastu v Kansas City. Nemohli by mi to dokázat, ale když jsem se tady na dražbě objevil s balíkem peněz, všechno jim bylo samo sebou jasné.

Podpálili mi loď, aby mě vyřídili. Ale já jim vyraboval kasu v Kansas City a koupil si novou loď.

Tak je to. Se mnou žádné žerty nejsou, pánové.

A poznáte, že ještě leccos dokážu.

Kraj kolem osady u staré pevnosti při ústí Mule Creeku byl klidný.

Oba chlapi, kterým jsem otřískal hlavy, zmizeli. A ani po třech mužích, kteří přišli na dražbu, nebylo vidu ani slechu. Určitě jich ale bylo dohromady víc než tucet.

Trochu dál proti proudu řeky kotvil u menšího mola parníček. Zřejmě přijeli na něm.

Zadíval jsem se na vozovou cestu, po níž jsem přijel na koni. Zvíře bylo stále ještě na břehu těsně vedle mola. Brzy se o něj postarám a daruji ho někomu, kdo mi slíbí, že ho neuštve prací.

Věděl jsem, že teď spousta lidí uvažuje, co zamýšlím sám s Colorado Star.

Inu brzy to uvidí.

Po cestě se blížil poštovní dostavník, který jsem v Kansas City pronajal jako zvláštní spoj pro své lidi.

Ano, přijeli. Byla to posádka vyhořelé Madybell.

Většina z nich tehdy po výbuchu zachránila jen holý život a dva muži při požáru přišli o život.

Na svoji posádku jsem se mohl spolehnout.

Takže byli tady. Když vůz zastavil u mola, vysoukali se ven. Můj kormidelník Mike Faro zvolal: „Všechno v pořádku, šéfe?“

Usmál jsem se a ukázal jsem mu palcem a ukazováčkem O, což znamenalo O. K.

Pak vstoupili na palubu.

To jsem ještě netušil, jaké překvapení brzy zažiju.

***

Když jsme dole ve strojovně prohlíželi oba parní kotle, začal Pat Otis, náš strojník, ošklivě nadávat, sotva jsme otevřeli dvířka topeniště a podívali se dovnitř. Pak vyskočil na stranu řídicí paluby a nahlédl do topeniště pod kotlem této paluby.

Připojil se k nám i kormidelník Mike Faro – a tak jsme nadávali ve třech.

Ale kletby nám chybějící rošty nahradit nemohly. Bylo nám jasné, že bez pořádných litinových roštů pod kotli nemůžeme zatopit.

S rošty byl na parnících vždycky problém.

Náhradu za ně bylo možné sehnat jen stěží. Mělo to několik důvodů. Mnoho kotlů bylo vyrobeno vždy pro konkrétní loď, takže měly netypizované rozměry. Zřídkakdy se našly rošty, které by se hodily i pod jiný kotel. Buď byly příliš velké a nebylo možné je pod topeniště zasunout, nebo zase naopak propadaly do nádob na popel.

Topiči a strojníci kleli, nadávali, vrčeli a zlostně kopali kolem sebe. Stáli jsme v kotelně a bezradně na sebe hleděli. Slova byla zbytečná, protože nám bylo všechno jasné. Bez roštů jsme parník nemohli uvést do chodu.

„Zatraceně,“ zasyčel Pat Otis, „kdo to udělal? Kdo tu loď tak zřídil?“

Myslel to vážně. Pro něj to bylo, jako by někdo záměrně zničil jinak fungující stroj.

Vzdychl jsem a bylo mi jasné, že lidé z trastu se přece jen nějak pojistili. Ale pak se ukázalo, že to bylo jinak. Mýlil jsem se, když jsem si myslel, že jsem věci přišel na kloub. Shora totiž zavolal jeden z mužů naší posádky: „Hej, šéfe, na palubu přišla tlustá Nancy Brownová a chce s vámi mluvit. Chce dokonce dolů do strojovny a do kotelny. Máme ji tam pustit?“

Hleděli jsme k otvoru, kterým se sestupovalo dolů. Vedly od něj úzké železné schůdky. A představoval jsem si, jak po nich leze Nancy Brownová, kterou jsem znal z dřívějška.

A tak jsme všichni tři rychle přikývli. Pat Otis nadšeně zvolal: „Hoj, jenom ať jde. Pusťte ji dolů.“

Za chviličku se objevila. Sestupovala dolů a vystrkovala na nás svůj obrovský zadek. Dole se celá udýchaná otočila a prohlédla si nás.

„Však vás brzo ten váš žraločí smích přejde,“ řekla. „Protože já jsem jediný člověk, který vám může pomoct dostat rošty zpátky. To se divíte, co? Tlusté mám jenom tělo. Mozek mi špekem nezarostl. A ráda bych se svými ptáčky tam ke zlatokopům. Co vy na to?“

Rychle jsem pochopil. Bylo to přece tak prosté.

Nancy Brownová se chtěla dostat na sever. Snad chtěla uniknout trastu, který začal kontrolovat její zábavní podniky ve všech přístavištích podél řeky.

Zadíval jsem se do jejích tvrdých očí. Už dříve jsem věděl, že je to odvážná a ke všemu odhodlaná žena. Protože v krutém světě se musela sama prosadit a starat se o svá děvčata. Jejími zákazníky nebyli žádní svatouškové. A kdyby nebyla tvrdá a chytrá, brzo by ji i její děvčata vzali na hůl.

To všechno mi prolétlo hlavou, když jsem se díval do jejích chladných očí. A věděl jsem, že nepřišla vyjednávat. Prostě chtěla na sever, do kraje zlatokopů v Montaně. Tam v Crazy Mountains a v Gallatin Valley hledalo žlutý kov několik desítek tisíc zlatokopů. Žlutý kov, který už tolik lidí připravil o rozum.

A Nancyina děvčátka by si tam za svou náklonnost mohla nechat platit zlatem. Konkurenci by tam žádnou neměly. Tam na severu jistě mnoho žen nebylo.

Kormidelník Mike Faro a strojník Pat Otis začali tiše nadávat.

Mike Faro řekl: „Šéfe, tohle není zrovna moc fajnová ženská.“

„Ne,“ řekla Dolarová Nancy hned místo mne. „To určitě nejsem. Protože jsem příliš dlouho měla co do činění s chlapy. Takže, Rufusi Lane, jak to bude? Chcete ty rošty, nebo ne?“

Usmál jsem se. „A kdybych vás poslal z paluby pryč, jakmile ty rošty budeme mít?“ zeptal jsem se a pokusil jsem se, aby můj hlas zněl vychytrale.

Ona ale zavrtěla hlavou, takže se jí do stran rozlétly rezavé lokny.

„Ty ne,“ řekla, „ty ne, Rufusi Lane. Ty sice jsi zatracený říční žralok, ale jsi taky chlap, který si sám sebe váží. Patříš k těm, co drží slovo. A budeš nám muset dát svoje slovo na to, že nás necháš na palubě, dokud nepřistaneme nahoře v Montaně u Fort Bentonu. Tak co?“

Z jejích posledních slov bylo zřejmé, že už dál nechce vyjednávat. Řekla všechno, a kdybych odmítl, odešla by klidně z paluby.

Neměl jsem na vybranou.

A tak jsem přikývl. „Ujednáno,“ řekl jsem. „Vezmeme vás s sebou až do Fort Bentonu. Kde jsou rošty?“

Beze slova se obrátila k východu a valila svoje tlusté tělo nahoru po železných schůdcích, přitom se přidržovala vlevo a vpravo zábradlí. Slyšeli jsme její supění.

Šli jsme za ní nahoru.

Čekal tam obrovitý černoch. I jeho jsem znal, protože patřil k velké řece. Kdysi měl mezi New Orleansem a Saint Louis pověst vynikajícího boxera a patřil jako otrok nějakému bělochovi.

Ale to bylo před válkou.

Teď patřil k „drůbežárně” Nancy Brownové.

Zazubil se na mne. Obličej měl zjizvený, poznamenaný mnoha souboji. Ale zuby měl bezvadné. Ty mu nevylámal žádný ze soupeřů.

Šel jsem za ním a za mnou ostatní. Bob Blueman – tak se černoch jmenoval – nás zavedl na stranu, kde byla řídicí kabina. Tam se naklonil přes lodní zábradlí a ukázal do vody.

„Leží tam dole,“ řekl. „Skočím dolů a podám vám je.“

Sotva to dořekl, přeskočil přes zábradlí.

Řeka v tom místě byla hluboká jen tak, že mu voda sahala po prsa.

Sklonil se, ponořil a shora jsme viděli, jak šmátrá rukama po dně.

Když se znovu narovnal, držel jeden z roštů. Byl to ohromný kus železa, vážil jistě víc než dospělý muž. Ale on nám jej podal nahoru. Sklonili jsme se přes zábradlí, uchopili jsme rošt a vytáhli jej na palubu. Rošty byly celkem čtyři. Rychle jsme je odnesli do kotelny a položili je do topenišť pod kotle.

Pat Otis řekl jednomu z topičů:

„Rozdělejte oheň, hoši! Ať máme páru co nejdřív!“

Vyšel jsem s Mikem Farem nahoru.

Dlouhý zrzavý Ir se rozesmál na celé kolo.

Ale byla spousta jiné práce.