Mark Greaney

JESTŘÁB

KALIBR

Přeložil Ivan Ryčovský

DEAD EYE

Copyright © 2013 by Mark Strode Greaney

Translation © Ivan Ryčovský, 2025

ISBN 978-80-284-1110-7

Mému úžasnému synovci

Kyleovi Edwardu Greaneymu.

Nejchrabřejší pak zajisté jsou ti,

kdo jasně vidí všechno, co je čeká,

ať je to sláva, nebo nebezpečí,

a přesto odvážně jim kráčí vstříc.

Thukydides

Prolog

Leland Babbitt vyrazil ze dveří hotelu Hay-Adams a seběhl po schodech na ulici, jako by někam pospíchal.

Hned za Lafayette Square zářil v chladném deštivém večeru světly zalitý Bílý dům, ale Babbitta ten pohled neupoutal; podíval se doprava a uháněl k limuzíně, která tam na něj čekala.

Řidič očekával svého pasažéra až za hodinu a půl, ale byl to profík. Rychle se vysoukal z vyhřátého Lincolnu Town Car a otevřel zadní dveře. Všiml si, že chvátající muž si zřejmě v samém spěchu zapomněl vzít kabát, o manželce ani nemluvě.

Rozložitý klient se rychle poskládal na sedadlo limuzíny, řidič se vrátil za volant, podíval se do zpětného zrcátka a čekal na pokyny.

Babbitt promluvil velitelským tónem, ale trochu udýchaně: „Crescent Place 1626. Porušte všechny myslitelné předpisy, ale musím tam být okamžitě!“

Šofér svého pasažéra neznal; najali ho pouze na tento večer, aby odvezl pana Babbitta s chotí z jejich domu v Chevy Chase na slavnostní galavečer se smokingy a večerními róbami tady v hotelu Hay-Adams a pak zase zpátky domů. Ale tohle město znal dobře. Vozil VIP hosty po Washingtonu už čtvrt století a nebylo to poprvé, co mu nějaký kravaťák nařídil, aby projel všechny křižovatky na červenou, jen aby se dostal do cíle co možná nejrychleji.

Nastartoval motor. „Máte placku?“ zeptal se a ve zpětném zrcátku stále udržoval oční kontakt s mužem na zadním sedadle.

„Dejme tomu, že ano.“

Řidič zvedl obočí. Tuhle písničku už znal z dřívějška. „Národní bezpečnost?“ zeptal se.

„To si pište.“

Řidič pokrčil rameny: „To půjde.“ Zařadil rychlost a pneumatiky zakvílely. Pasažér si přiložil k uchu mobil.

„Už jedu.“

*

Řidič neměl sebemenší představu, co může být na Crescent Place, dvouproudé ulici plné majestátních sídel v georgiánském a neokoloniálním slohu, tak důležité, a byl si jistý, že se to nikdy nedoví. Tohle byl zkrátka Washington. Za branami honosných rezidencí po celém městě se děly věci, které daleko překračovaly hranici zájmu obyčejného šoféra.

Jeho práce začínala u vchodových dveří jedné budovy, končila u vchodových dveří jiné, a co se dělo uvnitř, nebyl jeho problém.

Babbitt měl teď telefon přitisknutý těsně k uchu a i v té rychlosti řidič zřetelně slyšel jeho hlas, protože motor lincolnu jen tiše předl: krátké, tiché exploze tázacích zájmen i stručné mumlání znějící jako příkazy. Muž za volantem se snažil ta slova pokud možno nevnímat, což byl u washingtonského řidiče limuzíny standardní operační postup. Za těch pětadvacet let, co vozil po hlavním městě kretény, politiky, špicly, lobbisty i zahraniční hodnostáře, se naučil být diskrétní a nevšímat si toho, co pasažér říká, pokud nebyl přímo osloven.

Jistěže mohl naslouchat: na zadním sedadle téhle limuzíny se za jeho kariéru nejednou rozhodovalo o osudech celých národů.

Ale upřímně řečeno, jemu to bylo úplně jedno.

A i kdyby se dnes večer pokusil zachytit cokoli z toho, co cestující říká, slyšel by jen obecné fráze, zašifrované věty a řetězce písmen a čísel. Muž na zadním sedadle strávil v nájemných limuzínách spoustu času a také on měl vypracován svůj standardní operační postup pro případy, kdy ho někdo vozil po městě. Pokud si nebyl jistý, že chlapík za volantem prošel prověrkou na stupeň přísně tajné, respektive citlivé utajované informace, absolvoval kompletní test na detektoru lži a má přiděleno přístupové heslo k příslušnému programu, používal v jeho přítomnosti jen šifrovanou řeč nebo nemluvil vůbec.

Leland Babbitt se v tomto oboru pohyboval už příliš dlouho, než aby se spoléhal na diskrétnost a profesionalitu nějakého pitomého řidiče.

jedna

Lincoln s kvílením říznul prudkou levotočivou zatáčku a v záři reflektorů aut zuřivě se ženoucích v protisměru opustil smykem kluzkou křižovatku. Řítil se po Crescent Place a minul malou neosvětlenou ceduli s nápisem Townsend Government Services. Pak se protáhl elektronicky ovládanými železnými vraty, která se ještě nestihla zcela otevřít, a po klikaté příjezdové cestě lemované třešňovými stromy bez listí se vyšplhal až k obrovskému cihlovému domu broskvové barvy zalitému pruhy světla. Lee Babbitt vystoupil z lincolnu, aniž ztratil s řidičem jediné slovo, ve studeném dešti vyběhl po kamenných schodech rezidence a prošel hlavními dveřmi, které mu podržel hubený muž ve sportovním saku.

V kulatém mramorovém vestibulu stáli další dva mladí muži s vojenským sestřihem a v civilu. Přes ramena měli zavěšené automatické zbraně Heckler & Koch. Než stihl kdokoli promluvit, přispěchal dlouhou chodbou ze zadní části budovy člověk zhruba o deset let mladší než Babbitt, asi třicetiletý. Oblečený byl do propínacího svetru a manšestrových kalhot a na šňůrce na prsou se mu houpal svazek karet k elektronickým zámkům a zalaminovaných visaček.

Babbitt se s mladším mužem pozdravil uprostřed haly a jeho hlas se odrážel od mramorových povrchů. „Už to začalo?“

„Začalo,“ přikývl muž ve svetru.

„Přepadení běží?“

„Právě když spolu mluvíme, proniká útočník k cíli.“

„Jeden útočník? Celou tu zasranou pevnost přepadne jediný chlap?“

„Ano, šéfe.“

„A je to on? Je to náš člověk?“

Jeff Parks vzal svého šéfa za paži a rychle ho odváděl zpátky chodbou.

„Myslíme si to.“

„Myslet si to nestačí,“ řekl Babbitt. Za chůze si uvolnil motýlka a rozepnul horní knoflík košile, aby vysvobodil tlustý krk z tuhého límce. „Po světě se toulá fůra zmrdů, kteří by Grigorije Sidorenka nejradši podřízli.“

Decentně osvětlené stěny dlouhé chodby byly obloženy mořenou třešní a zdobila je výtvarná díla z amerického Západu. Nacházely se tu Russellovy akvarely kovbojů ženoucích se za dobytkem, nádherné portréty indiánů od George Catlina i dvojice pouštních krajin Fredericka Remingtona v hodnotě stovek tisíc dolarů. A na konferenčním stolku osvětleném lampami z paroží stála Remingtonova bronzová socha bizona.

Zatímco pospíchali chodbou, Babbitt si sundal vlhké sako a přehodil si ho přes ruku. „Jak jsme ho našli?“ zeptal se.

„Jeden z našich dronů právě absolvoval kalibrační let. Dnes večer nikdo neočekával žádnou aktivitu. Je sobota; ještě zhruba před hodinou byl v cílovém objektu v plném proudu večírek, takže se na místě nacházelo třikrát víc personálu než obvykle. Navíc počasí stojí za hovno a vyjasní se nejdřív za dva dny.“

„Přesně tak.“

„Pilot toho ScanEaglu zaznamenal necelý kilometr od pobřeží nějaký pohyb. Studovali jsme obrázek zhruba minutu a došli jsme k závěru, že jde o jednotlivce, který se s největší pravděpodobností pokouší zaútočit na Sidův pozemek.“

„Rychlý člun?“

„Ne.“

„Potápěč? Voda určitě nemá víc než pět stup…“

„Doplavat se tam taky nepokouší.“

„A jak tedy…“

Parks se na šéfa zašklebil a zastavil se u jedněch dveří. „To musíte vidět na vlastní oči.“

Protáhl kartu ze sbírky na šňůrce čtečkou vedle těžkých dubových dveří a pak je otevřel. Za nimi se objevilo schodiště. Následoval šéfa dolů. Na schodech se rozlehly kroky lakýrek staršího z obou mužů. U paty schodiště začínala další chodba: vedla opačným směrem a na rozdíl od té nahoře byla úzká, špatně osvětlená a připomínala spíš technické zázemí, přestože ani její stěny nepostrádaly výzdobu.

Oba muži spěchali kolem osvětlených vitrín všech možných velikostí. Ty první obsahovaly předpotopní fotografie vousatých mužů v černých kabátech a cylindrech, kteří s brokovnicemi v rukou stáli vedle nasvislo postavených rakví. Mrtvoly uvnitř borových truhel hleděly na fotografa očima zakrytýma mincemi. K fotografiím byly přiloženy suvenýry z Divokého západu: vybledlé telegramy, bubínkové revolvery, třmeny a pouta, dokonce i roztrhaná pánská košile potřísněná dávno zčernalou krví.

Babbitt a Parks míjeli vitríny bez povšimnutí. Prošli kolem nich už nesčetněkrát. „Přímo na místě nemáme nikoho?“ zeptal se Babbitt.

„Navázal jsem spojení s Trestle Actualem a řekl jsem mu, že má dvacet minut na to, aby posbíral svoje chlapy a vybavení. Dávají si oddech v Petrohradu, padesát kiláků od místa akce, ale žádný strach. Dron bude našeho člověka sledovat, až bude opouštět cílový objekt. Když už jsme ho jednou vypátrali,“ dodal a spokojeně se usmál, „tak ho i dostaneme.“

Po levici teď měli vitrínu s falešnými vousy a svazky německých marek, které kdysi zkonfiskovali zadrženému srbskému válečnému zločinci, a po pravé ruce fotografie dvou mužů s širokými úsměvy a vztyčenými palci. Oči měli zaretušované a stáli v zadní části nákladního letadla vedle spoutaného Manuela Noriegy zírajícího kalným pohledem někam před sebe.

Ve skříňce na konci chodby byla vystavena zlatá automatická pistole pocházející z jednoho ze Saddámových paláců a řada fotografií dalších mužů, a dokonce i několika žen, opět s anonymně zaretušovanýma očima, shromážděných kolem osob s pytli na hlavách a želízky na rukou.

Výstavka na chodbě představovala tajnou historii této organizace složené z lovců desperátů, jež se začala psát před sto padesáti lety. A přestože na to teď ani jeden z mužů pospíchajících chodbou nepomyslel, oba počítali s tím, že velmi brzy objednají novou vitrínu coby upomínku na úspěšný výsledek dnešního lovu.

Na konci chodby se nacházel dobře osvětlený výklenek a zde vedle malého stolku stál v předpisovém pohovu další muž s vojenským sestřihem. Přes rameno mu na popruhu visel samopal HK a po jeho pravici se v jedné rovině se stěnou nacházely těžké ocelové dveře.

Na dveřích visela malá cedulka s nápisem Komunikační místnost – biometricky zabezpečený přístup.

„Dobrý večer, pane Babbitte,“ pozdravil strážný u dveří. „Hustej smoking.“

Lee Babbitt přiložil ruku k malé obrazovce na stěně vedle dveří. Zatímco čekal, až biometrická čtečka otisků prstů ověří jeho totožnost, odpověděl: „Zdravím, Ale.“

„Stačí slovo a startujeme.“

Babbitt pokrčil rameny a dál netrpělivě čekal. „Na řadě je tým Trestle, Ale. A Jumper je v záloze. Vy dostanete šanci příště.“

Zpoza dveří se ozvalo tlumené cvaknutí. Al sáhl po klice, zatáhl za ni a vpustil Babbitta s Parksem dovnitř.

Jakmile oba vstoupili, strážný za nimi zvenku dveře zavřel a těžký zámek se znovu zamknul.

Místnost osvětlovaly pouze počítačové monitory a obrazovky. Protější stěnu z poloviny zakrýval tři metry široký a dva metry vysoký plazmový displej a z ústředního prostoru vybíhaly doleva i doprava malé prosklené kanceláře. V tlumeném světle se objevila mladá žena v džínách a mikině Georgetownské univerzity a podala Babbittovi a Parksovi bezdrátová sluchátka. Oba si je nasadili. Třebaže se na každém displeji pohybovaly obrázky, bylo v místnosti téměř naprosté ticho. U jednotlivých stolů seděla asi desítka osob obojího pohlaví připojená pupečními šňůrami sluchátek ke komunikačním zařízením a počítačům.

Babbitt, který si ještě stále upravoval sluchátko a přitahoval si mikrofon před ústa, se zeptal: „Za jak dlouho dosáhne cíle?“

Ve sluchátku se ozval ženský hlas: „K pevnině mu zbývá deset vteřin. K cílovému objektu necelých pět minut.“

Babbitt se zadíval na centrální obrazovku. Uprostřed se promítal infračervený obraz, který obklopovaly digitální údaje. Nadmořská výška, teplota, atmosférický tlak, azimut a rychlost větru.

Naklonil se blíž a zamžoural na obraz snímaný kamerou.

Na předchozí přenos navázal ženský hlas: „Je nad pevninou. Tři hodiny padesát šest místního času.“

Dokud se jejich cíl vznášel nad vodou, dodávalo mu studené moře ostré kontury, ale teď, nad pevnou zemí, byl obraz rozmazanější. Obsluha kamery otočila tlačítkem a infračervené zobrazení se změnilo v negativ. Pohybující se bílý objekt náhle zčernal, země pod ním se zbarvila do světlejších odstínů šedi a nový záběr jasně vykreslil sledovaný cíl jako člověka pod malým křídlem deltového tvaru, za nímž se v ledovém vzduchu táhla teplá stopa motorových zplodin.

„Co to ksakru je?“ zeptal se Babbitt na celou místnost a v hlase mu zaznívala stopa údivu.

Parks stojící vedle něj odpověděl: „Letí, Lee. Je to letecký výsadek provedený jediným člověkem.“

„Letí? Na čem?“ zamumlal Babbitt a přistoupil blíž k obrazovce. „Tohle přece není letadlo. Ani vrtulník.“

„Ne, šéfe, to není,“ přisvědčil Parks s úsměvem.

dva

Sedm tisíc dvě stě kilometrů východně od Washingtonu bzučel dvě stě metrů nad zasněženými korunami stromů malý stroj. Jeho tenká chvějící se křídla byla doširoka roztažená, aby v nestabilním vzduchu co nejlépe využila vztlak, a ostrý nos mířil k cílovému bodu cesty vzdálenému necelý kilometr.

Na východě šedivě zářil Petrohrad, ale světla jeho nábřeží jen tak tak pronikala sněhovou vánicí a tmou. Na západě bylo jen černo. Finský záliv. Otevřená mořská pláň táhnoucí se až k Helsinkám vzdáleným téměř tři sta kilometrů.

Přímo před letounem zářilo několik světelných bodů. Vesnička Uškovo nebyla nijak velká, jen deset nebo patnáct domů a jiných budov plus železniční stanice. Obklopoval ji však rozlehlý modřínový les Lintula a světla, která tam svítila i ve čtyři hodiny ráno, představovala pro muže letícího černou oblohou snadno identifikovatelný orientační bod.

Stroj byl ultralehký závěsný kluzák s tříkolovým podvozkem a nesl malý otevřený kokpit z laminátu s tlačnou vrtulí vzadu, která jej za letu poháněla. Courtland Gentry se rukama v rukavicích držel řídicí tyče. Očima těkal od světel před sebou k malému tabletu, který měl připevněný suchým zipem ke stehnu. Ten ho na miniaturním displeji s interaktivní mapou informoval prostřednictvím souřadnic GPS o výšce, rychlosti a poloze.

Na středové konzole měl pilot připevněný anemometr, který mu každých pět vteřin hlásil rychlost větru. Avšak příliš mnoho použitelných informací mu neposkytoval, protože šípovité křídlo kluzáku bičoval pobřežní vítr a rozdíl mezi dvěma po sobě následujícími odečty činil až deset uzlů.

Court byl vybaven přístrojem pro noční vidění, ale teď měl okulár nasazený vysoko na čele, takže vypadal jako jednorožec. Technologie nočního vidění byla lepší než nic, jenže toto zařízení bylo staré a primitivní a mělo pouze čtyřicetistupňové zorné pole. Kvůli omezenému úhlu rozhledu a s čočkou neustále mokrou od padajícího sněhu byl přístroj v této výšce k ničemu, ale Court věděl, že jen co se přiblíží k cíli, bude jej muset použít.

Těsně minul západní okraj Uškova a bzučící motor se ocitl téměř na doslech spících vesničanů. Pak se stroj naklonil o dvacet stupňů k východu a nabral nový kurz, hlouběji do modřínového lesa Lintula. Court přidal plyn, mírně posunul řídicí tyč dopředu a jeho ultralight začal ve vánici stoupat výš.

Před ním se v dálce objevil nový světelný bod a postupně se zvětšoval na velikost nehtu. Bylo to městečko Roščino a kousek od něj na východ se mezi stromy tyčilo třípatrové palácové sídlo obklopené hospodářskými budovami a dalšími stavbami.

To byl jeho cílový bod, místo činu. Objekt X.

Když se Court přiblížil k Roščinu, neochotně ze sebe stáhl vlněnou deku, do níž měl zabalené nohy, a hodil ji přes palubu. Dopadla do lesa pod ním.

Pak si přejel rukama po těle i po kokpitu kolem sebe, osahal každou část kritické výbavy a naposled metodicky zkontroloval, zda má vše bezpečně uloženo a zároveň co nejvíc po ruce.

Přes černou flísovou bundu a černé bavlněné kalhoty, které by bez vlněných vrstev spodního prádla neposkytovaly pražádnou ochranu před chladem, měl Court Gentry na těle připevněno jen několik kilogramů výstroje. Nebylo toho moc, ale on seškrtal seznam vybavení kvůli mobilitě i snadné manipulaci a omezil jeho váhu, aby jej nezdržovala.

Přípravou na dnešní večer strávil celé měsíce a jeho náklad tomu odpovídal. V pouzdře na vnější straně pravého stehna měl uloženu devítimilimetrovou pistoli Glock 19 s tlumičem, který mu sahal až ke kolenu.

Ve výši beder se mu houpal nylonový batoh obsahující dvě lana navázaná na horolezecké úvazy ukryté pod oblečením a navinutá na elektricky ovládané pružinové navíječe. V jednom případě šlo o šestimilimetrové horolezecké lano, to druhé byla silnější gumová šňůra. Na konci každého lana byly připevněny dálkově aktivované skládací kotvy. Konce titanových háků chráněné gumovými čepičkami trčely kvůli snadnější manipulaci z nylonového vaku ven.

Na opasek si Court připevnil panel velikosti mobilního telefonu se čtyřmi malými páčkami přepínatelnými do tří poloh – ovladač navíječů a kotev.

Na stejném místě měl také multifunkční nástroj uložený ve váčku a dva bojové nože s černou čepelí v pohotovostních pochvách.

Dále byl vybaven malým ruksakem s oblečením a lékárničkou. V nenápadném černém postroji na prsou měl v kapsách na suchý zip nastrkány zásobníky s devítimilimetrovými projektily a také jednorannou světlici ráže 26,5 milimetru, která vypadala jako revolver s krátkou tlustou hlavní. Byla nabitá kouřovým granátem a pouzdro obsahovalo ještě několik balistických dýmovnic upevněných páskami na suchý zip.

K pravému kotníku měl přikurtovanou subkompaktní devítimilimetrovou pistoli Glock 26. Doufal, že po ní nebude muset sáhnout, protože neměla tlumič, ale byl už v branži dost dlouho na to, aby věděl, že musí být připraven na vše.

Když ještě pracoval pro CIA, jeho hlavní instruktor se jmenoval Maurice. Kdykoli Court něco ponechal náhodě, Maurice mu hulákal do ucha mantru vypichující rozdíl mezi připraveností a štěstím: „Jednou rukou se chystáš naděje, druhou hovna. Uvidíš, co chytíš dřív!“

Court na to vzpomínal pokaždé, když doufal v nejlepší, nebo se naopak připravoval na nejhorší.

Zachvěl se zimou; už teď bolestně postrádal svou deku, ale nepříjemné pocity potlačil, zkontroloval výšku a znovu posunul řídicí tyč dopředu, aby dosáhl většího vztlaku.

S čelistí zaťatou odhodláním se zadíval do dálky na svůj cíl, natáhl se ke středové konzole a přidal plyn na plný výkon.

*

V komunikační místnosti washingtonského Townsend Housu sledovalo čtrnáct mužů a žen infračervené záběry, na nichž se nad mlhavým bílým lesem někde na druhém konci světa vznášela černá postava: černá proto, že vyzařovala teplo. Technik pověřený sledováním vydal prostřednictvím komunikačních linek pokyn pilotovi dronu – a dron vyslal laserový paprsek, který se jako neviditelný prst dotkl pohybujícího se rogala a nahlásil rychlost a výšku operátorovi obsluhujícímu kameru.

Ze sluchátek promluvil bezbarvý mužský hlas: „Nabírá výšku a zrychluje.“

Babbitt se stále snažil pochopit, co se to před jeho očima odehrává. „Jak chce doletět až nad cíl, aniž by Rusové zaslechli hluk motoru?“ zeptal se.

Odpověděl mu mladý muž sedící u stolu v přední části místnosti: „Předpokládáme, že kvůli momentu překvapení motor vypne. Vítr vane od moře k pevnině, má ho v zádech. Přestože motor i kokpit něco váží, klouzavost tohohle ultralightu je dobrá. Když vystoupá do nějakých tří set metrů, dokáže klidně letět ještě dva nebo tři kilometry – a přitom úplně potichu.“

„Jenže co pak? Jednoduše přistane na trávníku?“ Babbittovi to připadalo příšerné. Přestože se nad severozápadním Ruskem měly první ranní paprsky objevit až za čtyři hodiny, všichni ve sklepní místnosti věděli, že se Sidorenkův pozemek hemží ozbrojenci.

„Myslíme si, že se pokusí přistát na severní straně pozemku,“ ozval se ženský hlas. „Nouzově přistát, to bude asi přesnější výraz. Ostraha je v těch místech méně početná, ale i tak bude muset vytáhnout z rukávu pár triků, aby uspěl.“

Babbitt stále hleděl na obrazovku. „Má to promyšlené,“ konstatoval. „Když ví, jak se dostat dovnitř, dostane se i ven.“ Představa, že by propásl šanci dopadnout svého člověka, byla příliš hrozivá, než aby si ji vůbec připustil. „Náš tým obsluhující dron – jak daleko je od cíle?“

Jeff Parks se od šéfa nehnul ani na vteřinu. „Jsou v Roščinu. Dva kilometry od objektu X.“

„Kdo je ve spojení s týmem obsluhy bezpilotních sledovacích prostředků v Roščinu?“ zvolal Lee na celou místnost, trochu moc nahlas, vzhledem k tomu, že měl na hlavě sluchátka s mikrofonem.

„Já, šéfe,“ přihlásila se Afroameričanka středního věku. Stála u své konzoly po Babbittově pravici a od spánku dolů ke komunikačnímu pultu jí visel zkroucený drát od sluchátek.

„Ať vzlétnou s druhým dronem a nechají ho ve vzduchu, aby byl pořád k dispozici. Druhý ScanEagle ať stáhnou dolů a dobijou mu baterky. Nemůžeme připustit, aby nám ten chlap nakonec ještě upláchnul.“

„Jdu na to, šéfe.“

„Lee,“ ozval se Parks, „kolem dači se motá padesát ozbrojenců. Musíme počítat s možností, že ještě dnes v noci bude po všem, že ho zlikvidují přímo na místě.“

Babbitt se ušklíbl. „Jestli ho zabijí Sidovi hoši, nedostaneme zaplaceno. Dneska v noci držím palce Courtu Gentrymu.“

*

Court naposledy pohlédl na pohyblivou mapu na stehně, sundal tablet z nohy a hodil ho přes bok kluzáku. Pak natáhl ruku mezi kolena k maličké konzole a otočil vypínačem, čímž vyřadil napájení motoru za sebou. Vrtule se zpomalila a pak se zastavila docela. Všechen hluk stroje ustal a pouze látka deltovitého křídla jemně pleskala ve větru. Gentryho obklopilo ticho, klid a noční tma.

Byl to úžasný pocit. Klidně plachtil vzduchem se silným, uklidňujícím větrem v zádech a cíl měl přímo před sebou na dvanácti hodinách. Stáhl si přístroj pro noční vidění znovu na oči a zelený přísvit optického zařízení, vinou vlhkých čoček poněkud rozmazaný, ten neskutečný zážitek ještě umocnil.

Zvolna klesal a tiše se snášel k cílovému bodu, jenž se nacházel těsně nad taškovou střechou mohutné dači stojící uprostřed cílové lokality.

Za pár okamžiků se vrhne do zběsilé činnosti, ale zatím mu nezbývalo než držet řídicí tyč v klidu a vyčistit si hlavu, aby byl připraven na všechny neznámé veličiny nadcházející operace.

A musel si přiznat, že těch neznámých bylo zatraceně hodně. Nebyl tu z vlastní vůle, i když pracoval na smlouvu. Grigorij Sidorenko, muž na dače, k níž měl namířeno, byl hlavou velké a nebezpečné bratvy neboli bratrstva ruské mafie. Poslední rok strávil tím, že pronásledoval Courta Gentryho doslova až na konec světa a během stíhání rozhodně nešetřil na výdajích.

Sidorenko neboli Sid byl veden vztekem, strachem a obsedantním nutkáním. Měl jasno v tom, že pokud nezabije Gentryho, pak Gentry určitě zabije jeho. Court Gentry si to uvědomoval; věděl, že nemůže stále jen prchat, protože Sid nikdy nepřestane vyčleňovat další muže a prostředky na jeho likvidaci.

Musel se té hrozbě postavit.

Proto navázal kontakt se Sidorenkovým konkurentem, bossem moskevské bratvy, a oba muži se dohodli na ceně. Moskevský mafián využil svých rozsáhlých struktur, aby Gentrymu poskytl vybavení a zpravodajské informace; to vše spolu s výcvikem, který Gentry absolvoval nedaleko Moskvy, vyústilo v dnešní noční operaci.

Courtovi se spolupráce s tím Moskvanem a jeho podělaným gangem nezamlouvala o nic víc, než když předtím spolupracoval s podělaným gangem Grigorije Sidorenka, ale neměl na vybranou. Musel Sida eliminovat a snížit neuvěřitelný počet hrozeb, jimž byl vystaven, aspoň o jednu.

Nebylo to bůhvíco, ale lépe něco než nic.

Na chvíli si znovu posunul přístroj pro noční vidění na čelo a provedl mírnou korekci kurzu. Sáhl dolů, rozepnul si bezpečnostní pás, sevřel v dlani kovový hák na konci gumového lana připevněného k laminátovému kokpitu a zaklesl jej do otvoru vyvrtaného v pravé části řídicí tyče. Potom zatáhl za o něco méně napnuté lanko na levé straně kokpitu a zaháknul je za tyč na levé straně. Třetí gumicuk napnul mezi středem tyče a přední částí kokpitu.

Poté řídicí tyč pustil a ultralight pokračoval v letu sám. Stabilně klesal a třepotající se křídla držela díky gumovým lankům ve správné poloze. Na každém konci řídicí tyče byla uvázaná dlouhá šňůra, smotaná a uložená v sáčku. Court obě šňůry rozbalil a přehodil každou přes jeden bok kokpitu.

Pod koleny na podlaze měl uloženu malou sportovní tašku z vinylu. Podal si ji, otevřel a vytáhl z ní rachejtle, celkem šedesát, spojené dlouhou páskou. Měly různé velikosti, tvary i účel. Byly tu světlice, superhlučné petardy bez záblesku i vícestupňové rakety. Každá rachejtle byla knotem spojena s dlouhou zápalnicí, která končila v černé kovové krabičce obsahující bezdrátový zapalovač a celé to vypadalo jako řetěz vánočních světýlek. Court urychleně vytrhl pásku z celé kolekce a upustil pětimetrového hada složeného z malých výbušnin přes palubu. Had prolétl tmou a dopadl do lesa.

Court honem rozbalil provazový žebřík připevněný k levému boku letounu, opatrně se otočil, přehodil nohy přes okraj kokpitu a nahmatal jimi první příčku.

Křídlům se ten prudký pohyb nezamlouval. Rogalo se naklonilo doleva a pak zase doprava, to když se Court nahnul zpátky do kokpitu, aby výkyv srovnal. Měl obavy, že v posledních několika vteřinách ztratil víc výškových metrů, než si mohl dovolit, ale vítr v zádech mu poskytoval dostatečnou stabilitu a on věděl, že teď už nemůže dělat nic jiného, než doufat.

Pohledem naposledy zkontroloval stabilitu řídicí tyče, přehoupl se přes bok a sestupoval do tmy nad korunami stromů. Stroj zatím plachtil vpřed rychlostí něco přes čtyřicet kilometrů za hodinu. Během šplhání natáhl Court ruku a nahmatal šňůry vedoucí k řídicí tyči, které mu dávaly elementární možnost řídit deltovité křídlo i z pozice pod kokpitem.

*

Lee Babbitt hleděl na třímetrový plazmový displej a štěkal do mikrofonu pokyny: „Potřebuju ten dron víc dole. Žádné termo, žádná infračervená kamera. Musíme identifikovat cíl. Gentry není Sidův jediný nepřítel. Jestli se ukáže, že se tam vyskytl nějaký jiný kretén, který…“

Babbitt umlkl, když se od boku malého letounu odpojila černá postava, ale nespadla. Chvíli visela pod kokpitem a pak se spustila do prázdna.

Čtrnáct mužů a žen zalapalo po dechu do zapnutých mikrofonů. Ne, tohle určitě nebyl nějaký jiný kretén.

„Beru všechno zpět,“ řekl Lee Babbitt. „Tohle je Gentry.“

Cítil, jak se mu ježí chlupy na zátylku. Měl za sebou dlouhé čekání, desítky tisíc člověkohodin příprav a odkladů, ale peníze na lov v rozpočtu nechyběly a existovaly i motivační bonusy, náhrady mimořádných výdajů a rizikové příplatky, které udržovaly jeho lidi v pilné práci a drony ve vzduchu.

Tohle všechno umožňoval naplno otevřený kohoutek černých fondů CIA.

Operátor ScanEaglu přepnul z termokamery na kameru nočního vidění a přiblížil muže pod kokpitem. Záběr odhalil provazový žebřík dlouhý přes dvacet metrů.

Gentry šplhal po žebříku rychle a obratně dolů, příčku za příčkou.

„Kdo teď řídí ten ultralight, do prdele?“ zeptal se někdo.

„Nikdo,“ odpověděl Parks. „Stabilizoval křídla, vytrimoval je, aby udržel přímou linii sestupu, nejspíš tak, že uvázal řídicí tyč ve správné poloze. Myslí si, že letoun zůstane na klouzavé dráze, dokud nepřistane.“

„Vsadím se, že se vynoří na střeše,“ řekl někdo do mikrofonu. A pak tiše dodal: „Kristepane, ten chlap je ale drzý…“

Lee Babbitt si sundal sluchátka, chytil Parkse za paži a přitáhl si ho blíž. Aniž spustil zrak z obrazovky, rychle udílel pokyny: „Rozmístěte naše síly. Tým Trestle na cílové místo. Jumper Actual v Berlíně ať uvede svůj tým do pohotovosti a je připravený reagovat na informace z dronu. Chci, aby se všichni dali do pohybu a byli připraveni sledovat Courta od objektu X do jeho úkrytu, nebo kam se sakra vydá, dřív, než u Sida doma dopadne na podlahu poslední vystřelená nábojnice.“

„Rozumím,“ přikývl Parks. „A co náš osamělý vlk?“ zeptal se potom. Babbitt se poprvé od vstupu do komunikační místnosti odvrátil od obrazovky a dlouze si povzdechl. „Je to doslova tak, jak říkal, ne? Gentry dělá přesně to, co osamělý vlk předpověděl.“

„Ano, šéfe.“

Babbitt se na okamžik zamyslel, rychle přikývl a dodal: „Dobře. Navažte spojení s Jestřábem. Ať se vykašle na všechno, co zrovna dělá. Chci, aby byl do hodiny na cestě.“

Parks se vzdálil a zamířil do prosklené kanceláře vedle komunikační místnosti.

Babbitt zůstal na místě a znovu se zahleděl na obraz muže zavěšeného pod ultralehkým kluzákem. Gentry byl nyní necelých pětadvacet metrů nad zemí a jen pár okamžiků ho dělilo od chvíle, kdy se přenese přes vnější zeď okolo Sidorenkovy dači.

Babbitt sáhl za sebe, a aniž by spustil oči z obrazovky, odtáhl od stolu pojízdnou židli a uvelebil se na ní. „Dámy a pánové, nezbývá nám nic jiného než se posadit a sledovat mistra při práci. Nestává se každý den, abyste mohli v přímém přenosu sledovat Šedého muže, jak zabíjí.“

tři

Court visel v polovině výšky mezi kokpitem vznášejícím se deset metrů nad jeho hlavou a spodní příčkou provazového žebříku deset metrů pod ním. Před několika týdny se tónem, který měl znít jako nezávazná konverzace, zeptal svého ruského instruktora létání na rogalu, zda někdo může letět zavěšený pod kluzákem. Mladík se na Američana podíval jako na blázna a vysvětlil mu, že by to teoreticky šlo, pokud by byla křídla stabilizovaná a těžiště zavěšené osoby se nacházelo přímo pod šípovitým křídlem, ale tak malé rogalo, jaké používal Gentry, by neuneslo váhu dvou lidí a nikdo nemůže být tak bláhový, aby se o podobný kousek pokoušel pod letícím strojem, za jehož řízením nikdo nesedí. Court se vlastní hloupé otázce zasmál, zdvořile přikývl a pak se vrátil k sobě do pokoje, kde si vyrobil háky a popruhy, které měly nahradit kopilota, a jezdec pro provazový žebřík, jenž umožňoval rovnoměrný tah na obou stranách kokpitu.

Když létal sám nad zasněženými poli jižně od Moskvy, několikrát se uvelebil v kokpitu s rukama v klíně a stroj za něj řídily háky a popruhy. Trénoval také klouzavé přistání, při němž dovedl letoun zpět na zem bez použití motoru a obvykle dosedl podvozkem na pevnou půdu ve vzdálenosti několika metrů od určeného bodu, třebaže několikrát se po příliš rychlém sestupu a prudkém dosednutí skutálel do sněhu.

Právě teď prolétal nocí nad jižní obvodovou zdí komplexu, víceméně ve správném kurzu, jen v o něco menší výšce, než původně plánoval. Podíval se dolů na pozemek pod sebou: na jih od hlavní budovy spatřil několik hospodářských stavení a poblíž nich dvě ohniště v jamách, kolem nichž posedávalo několik mužů, kteří bděli i teď, ve čtyři hodiny ráno. Tu a tam stály primitivní stany a na rozbahněné příjezdové cestě a zasněženém trávníku nahodile parkovaly sněžné skútry, některé se zapnutými reflektory, jimiž osvětlovaly jižní část areálu. U stodoly s plechovou střechou parkovala nákladní auta a mezi nimi procházeli dva muži s baterkami.

A nad tím vším se vznášel Court Gentry. Věděl, že nedělá hluk a nikdo dole ho bez přístroje pro noční vidění a bez toho, že by se bůhvíproč podíval na oblohu, nezahlédne, ale nemohl si pomoci: litoval, že nemá volnou ruku, jíž by v případě potřeby mohl vytáhnout pistoli.

Dole pod širým nebem se nacházelo velké množství chlapů, což znamenalo, že v teple uvnitř budov jich nejspíš bude ještě víc. Ale s tím vědomím se sem Court vydal. Grigorij Sidorenko nebyl obyčejný mafián. Ačkoli on sám byl městský člověk a nesmírný boháč, o jeho osobní bezpečnost se starala drsná parta mladých ruských skinheadů, skvěle vyzbrojených, i když ne zrovna dobře vycvičených. Sidorenko je zaměstnával a oni se mu za jeho péči odvděčovali tím, že se nehnuli z jeho pozemků a nejbližšího okolí, páchali pro něj nekvalifikovanou trestnou činnost a drželi ostatní gangstery a konkurenční gangy v uctivé vzdálenosti od jeho území.

Podle Courtových zdrojů mohlo být dnes v noci na pozemku přes čtyřicet goril: téměř každou sobotu se všichni bodyguardi sjížděli do areálu, aby něco vypili, pobavili se a věnovali se své oblíbené kratochvíli – boxu bez rukavic, při němž se navzájem mlátili do krve, než se zpití do němoty svalili na zem.

Court by dal přednost střetnutí s normálním počtem strážných, zhruba dvěma desítkami, ale věděl, že mnozí z těch, kteří budou dnes večer přítomni v komplexu, budou zhulení do bezvědomí, a skutečnost, že se tu nachází takové množství ozbrojenců, je ukolébá v přesvědčení, že dnes večer nikdo se zdravým rozumem po Sidorenkovi nepůjde.

A Court letící v závěsu noční oblohou směrem ke střeše dači připouštěl, že nikdo soudný by se o to opravdu nepokusil.

Nejspíš neměl všech pět pohromadě.

Ale v danou chvíli se veškerá jeho pozornost soustředila na bezprostřední cíl. Střecha měla strmý sklon a jen o málo tmavší odstín než zasněžený les za ní. V samém středu z ní jako obludný puchýř trčela kulatá průhledná kopule. Court ji znal z leteckých snímků: na ruskou lesní daču, dokonce i tak bizarní, jako byla tahle, to byl dost zvláštní architektonický prvek.

Během přibližovacího manévru si prohlížel střechu po celé její délce a pátral po případných hlídkách nebo pozorovatelnách, ale nic takového nespatřil.

Necelých padesát metrů od místa přistání si uvědomil, že se stáčí doleva a klesá příliš nízko. Věděl, že když sešplhá po žebříku dolů, sníží polohu těžiště vzhledem ke křídlům, a kluzák tím ztratí výšku. S tím počítal, ale teď se zdálo, že podcenil, jaký vliv na dráhu letu má fakt, že letí zavěšený pod kokpitem. Když sledoval, jak se budova rychle přibližuje, uvědomil si riziko, že by mohl střechu snadno minout, oblétnout ji širokým obloukem zleva a dopadnout na trávník uprostřed opilých a ozbrojených hrdlořezů, nebo ještě hůř, že narazí do domovní zdi hluboko pod přesahem střechy. V tom případě Rusové ráno po probuzení najdou na zemi vedle domu ve zkrvaveném sněhu potlučenou a zmrzlou mrtvolu. Poznali by v ní Sidorenkovu Nemesis, objevili by ultralight a všichni by se dobře pobavili tím, že nejobávanější zabiják na světě zahynul při realizaci toho nejpitomějšího plánu v dějinách.

To Court nehodlal připustit. Rychle vyšplhal zpátky po žebříku až do úrovně okraje střechy pokryté pálenými taškami. Současně zatáhl za pravou šňůru ovládající šípovité křídlo a vrátil svůj ultralight zpět na správnou trajektorii.

Stihl to právě včas. Dva a půl metru od cíle se pustil žebříku a kontrolovaně dopadl na zasněžené střešní tašky nad jihozápadním rohem budovy. Běžel po šikmé střeše několik metrů směrem vzhůru, máchal rukama i nohama ve snaze ztratit část kinetické energie a nakonec padl na všechny čtyři. Rukavice a vycpané chrániče kolen pohltily většinu nárazu i hluku a oporu mu poskytly gumové podrážky bot.

Provazový žebřík se smýkal po sněhu na střeše, ale bez sebemenšího rámusu, a klouzal za prázdným ultralightem, který přelétl nejvyšší bod budovy s rezervou necelých šesti metrů. Courta uklidnilo, když vzhlédl a v přístroji pro noční vidění spatřil, jak zadní část rogala mizí nad kopulí a pluje dál k hustému lesu za severní zdí obklopující komplex.

Stroj letěl níž, než si představoval, mnohem níž. Court mohl jen doufat, že dokáže přeletět zeď na severu, a až se zřítí v neprostupném lese, nenadělá při tom příliš velký hluk.

Otočil se zpátky k pozemku a optikou si prohlížel nádvoří čtyři podlaží pod sebou. Viděl, že všichni muži tam dole se buď drží pohromadě, nebo se poflakují někde v dálce.

Neozvaly se žádné poplašné výkřiky, žádná střelba a nikde nebyl vidět podezřelý pohyb.

Court si sundal batoh, rozepnul vnější kapsu a vyndal z ní druhou, kratší hadovitou zápalnici obsypanou rachejtlemi. I ona byla připojena k bezdrátovému zapalovači. Jednalo se o baterii yanisarů, dvanácti deseticentimetrových kartonových trubiček s náplní z černého prachu, jež měla za úkol vynést petardy do vzduchu. Nad náloží se nacházel papírový plášť naplněným dalším střelným prachem, který měl vyvolat oslnivý záblesk a vydat hlasitou ránu. Court stáhl gumičku, která držela šňůru, rozmotal ji a shodil ji přes okraj střechy na jižní straně domu. Přistála ve sněhu o čtyři podlaží níž.

Znovu si nasadil batoh na záda a zamířil vzhůru po střeše k podkrovnímu oknu vyčnívajícímu uprostřed keramických tašek. Poklekl, ale žádný poplašný systém neviděl. Zámek okna byl prastarý a bylo by hračkou ho překonat, kdyby neměl tak strašně zmrzlé ruce.

Rozcvičil si prsty, aby si je zahřál, okno otevřel za necelou minutu, vklouzl do podkroví, zavřel za sebou a vytáhl pistoli Glock 19 s tlumičem. Přístroj pro noční vidění si zvedl na čelo, aktivoval červené světlo pod hlavní pistole a s jeho pomocí začal prohledávat rozlehlý, ale nepřehledný prostor. Pátral po čidlech detektoru pohybu, ale v zaprášených rozích nalezl jen krysí trus a pochopil, že tihle nezvaní hosté navštěvují podkroví často, takže by tu detektory stejně nebyly k ničemu.

Pistoli s tlumičem držel v napřažené ruce a vydal se půdním prostorem ke dveřím.

Dokázal to. Pronikl do cílového objektu. Byl uvnitř.

*

Lev a Jevgenij byli promrzlí, ale zase ne tolik, jak by mohli být, pokud by v krvi neměli kvanta vodky. Dnešní oslava už dávno skončila a většina členů ochranky v areálu už se stáhla do stanů nebo do kasáren – dlouhé, uhlím vytápěné boudy severně od stodoly. Uvnitř spalo pětadvacet nácků s vyholenými hlavami. Většina jich ležela na břiše na kavalcích nebo na podlaze v zimních polních stejnokrojích olivové barvy, které byly potřísněné skvrnami od zvratků. Mnozí měli neošetřené šrámy a modřiny z večerních rvaček a všichni byli zpití do němoty po alkoholickém maratonu, který zabral větší část z posledních deseti hodin. Lev s Jevgenijem však patřili mezi dvanáct nešťastníků, na něž padla noční služba, a přestože vypili téměř tolik vodky i piva jako ostatní drsňáci na dače, měli své rozkazy. Před chvílí vyrazili na druhou ze tří půlhodinových pochůzek po lesních pěšinách a polních cestách severně od komplexu.

Oba muži byli vyzbrojeni samopaly AK-47, vysílačkami a termoskami čaje ředěného vodkou. Šourali se mokrým sněhem a baterky se jim houpaly zatraceně nízko; nic konkrétního nehledali, jen zabíjeli čas, než se budou moci vrátit do severní strážnice a ohřát se u kamen.

Oběma jim bylo teprve jednadvacet a se Sidorenkovou organizací spolupracovali už od své puberty, kdy v Petrohradě dostali mobil a měli za úkol hlásit výskyt policistů ve vykřičené čtvrti. Zženštilému milionáři z dači, kterou střežili, nebyli zavázáni žádnou přísahou. Byli to fašisté a Sidorenko rozhodně nesplňoval jejich představu ideálního vůdce Ruska. Byl pro ně jen prostředkem k dosažení cíle, poskytoval jim bezpečí, jistotu a dostatek peněz na zaplacení základních potřeb a oni na oplátku trávili několik nocí týdně hlídáním jeho nemovitosti na západ od města, když se do ní zrovna uchýlil.

Od brány komplexu vedla lesem na sever jediná cesta pokrytá umrzlým blátem, která se táhla asi kilometr rovně a končila na rozcestí tvaru T. Lev s Jevgenijem po ní teď kráčeli a občas posvítili baterkami mezi husté modříny rostoucí po obou stranách. Neočekávali žádné potíže, ale pokud by se nějaké vyskytly, oba mladíci byli natolik opilí a napumpovaní takovým množstvím testosteronu, že ani na okamžik nepochybovali, že vše zvládnou.

Na chvíli se zastavili, aby se Lev mohl vymočit. Posunul si kalašnikov na rameno a přímo uprostřed cesty si rozepnul kabát i kalhoty, zatímco Jevgenij si přihnul z termosky.

Vtom se ve tmě nad nimi něco rychle mihlo a oba muži se střemhlav vrhli do sněhu. Jen pár metrů nad hlavami jim prolétlo něco velkého; na bílé kůře modřínových kmenů se na okamžik objevil tmavý stín, cosi narazilo do stromů, ozval se praskot lámaných větví a náraz do země doprovodilo poslední hlasité žuchnutí.

Oba mladí Rusové se vyškrábali na nohy a rozběhli se ke zdroji hluku. Jevgenij vsunul náboj do komory kalašnikova a Lev posvítil baterkou na velký tmavý předmět ve sněhu.

Byl to závěsný kluzák: rám měl celý zkroucený a tmavomodrá křídla roztrhaná na cucky od třísek modřínu. Z polámaných větví stromu trčela vrtule.

„Co to kurva je?“ zamumlal Lev, baterkou prohledával okolní les a zkoumal, odkud se ta zatracená věc vzala. Jevgenij na Lvovu otázku neodpověděl, protože neměl tušení, „co to kurva je“. Ale věděl, co má dělat. Sáhl do kabátu pro vysílačku. „Severní hlídka do severní strážnice! Něco se tady děje!“

*

Court se s namířenou pistolí plížil tichou chodbou ve třetím patře. Setřel vlhkost z čočky monokuláru pro noční vidění. Přístroj mu poskytoval výhled na úzký, matně zelený výsek cesty před ústím dlouhého tlumiče. V dohledu se nenacházely žádné hrozby.

Informace, které mu dodala moskevská bratva, mu neposkytly jasný obraz o interiéru rezidence a Court musel většinou improvizovat. Kdysi navštívil jinou Sidorenkovu nemovitost v Petrohradě – tam měl mafiánský boss kancelář i ložnici v nejvyšším poschodí, nepochybně proto, že se tam cítil bezpečněji. Court se tedy rozhodl nejprve pročesat horní patro, pro případ, že by chorobná paranoia přiměla Sida zachovat ve všech vilách stejné uspořádání.

Tmavá chodba končila balkonem, z něhož byl výhled na široké kruhové atrium. Court nahlédl přes zábradlí a o čtyři podlaží níž spatřil uprostřed prostoru připomínajícího nádvoří nízkou kašnu spolu s několika stoly a židlemi usazenými mezi květináči a stromky.

Nad ním, přímo nad středem atria, se tyčila skleněná kopule střechy o průměru necelých deseti metrů, lemovaná ozdobnými železnými nosníky, z nichž visely lustry. Ty teď byly zhasnuté a v přístroji pro noční vidění se rozlévala jen slabá záře bezměsíčné oblohy.

Court zkoumal otevřené balkony v patře pod sebou a v dolním podlaží na protější straně atria spatřil dva strážné. Seděli na židlích u otevřeného schodiště. Pomyslel si, že přímo pod ním budou pravděpodobně další.

Neměl v plánu se do této části domu vrátit, ale rychle si vštípil její obraz do paměti. Kdyby se musel uchýlit k záložní variantě, dost možná se tu ocitne znovu a už nebude mít čas si to tady pořádně prohlédnout.

S tím opustil balkon a vydal se chodbou po své pravici. Byla v ní tma. Chodbu lemovaly elektrické lampy, ale ty byly na noc zhasnuté. Když však v rohu chodby zabočil, uviděl, že u těžkých dřevěných dveří na konci chodby jeden svícen jasně září. Koberec táhnoucí se celou chodbou byl zdobnější než holá podlaha v hale, kterou právě opustil, a ve vzduchu byla cítit nezaměnitelná vůně kouře hořícího dřeva a kadidla.

Court měl pocit, že se blíží ke svému cíli.

Ušel po chodbě jen pár metrů, když se po jeho pravici otevřely dveře. Strhl ústí hlavně za tím pohybem, jeho prst sklouzl z lučíku a zvolna tiskl velejemnou spoušť glocku. Nejprve ve dveřích nikoho neviděl, ale když zbraň trochu sklonil, zjistil, že míří na malého chlapce, starého nanejvýš nějakých šest nebo sedm let. Hoch na něj upíral ospalý a těkavý pohled. Za ním spatřil dětský pokoj.

Na chodbě bylo málo světla a v pokoji se nesvítilo vůbec. Court pochyboval, že by chlapec mohl vidět pistoli, nebo dokonce identifikovat muže stojícího na chodbě půl druhého metru před ním.

Věděl, čí je to syn. Podle jeho informací byl Sidorenko starý mládenec, ale žili s ním příbuzní: dva bratranci, kteří byli členy jeho organizace, a sestra, která měla několik dětí. Court byl připraven na to, že ve vile narazí na děti, ale doufal, že během akce odehrávající se uprostřed noci žádné z nich nezabloudí na dostřel jeho zbraně.

V tomto bodě měl smůlu.

„Nemůžu spát,“ řekl chlapec rusky, ale Court mu rozuměl. Sklonil pistoli a schoval ji za stehno, ale mezi očima mu dál trčel dlouhý monokulár pro noční vidění. Chlapec si jej všiml a podíval se lépe.

„Zalez zpátky,“ nařídil mu Court rusky. „A zamkni dveře.“

„Kdo jsi?“

„Vrať se dovnitř,“ zopakoval Court.

„Ty jsi příšera?“ zeptal se chlapec.

Court si klekl a monokulár se ocitl jen pár centimetrů od chlapcovy tváře. „Ano, jsem. Jsem příšera. Utíkej zpátky do pokoje. Zalez pod postel a schovej se, dokud si pro tebe nepřijde máma.“

Chlapcovy oči se rozšířily strachem. Vrátil se do pokoje a zavřel za sebou.

Court se znovu napřímil a rychle postupoval chodbou směrem k lampě stojící u těžkých dveří.

čtyři

Sedmnáct set padesát kilometrů jižně od Petrohradu leží bukurešťská čtvrť Lipscani. Během uplynulé hodiny se značně zklidnila. V této spleti křivolakých ulic a zapadlých plácků se nacházela velká část nejlepších klubů ve městě, a po většinu sobotního večera se tak celá čtvrť hemžila zábavychtivou mládeží. Teď však byly čtyři hodiny ráno a pozdní hodina spolu s ledovým větrem zahnala všechny dovnitř, buď na taneční parkety v podnicích, jako byl Kulturhaus, Terminus nebo Club A, nebo zpět do bytů a hotelů v rumunském hlavním městě.

Na střeše čtyřpatrové kancelářské budovy naproti čtvrti Lipscani, hned za řekou Dâmbovița, ležel za puškou Knight’s Armament SR-25 ostřelovač. Hleděl do puškohledu své zbraně a v centru záměrného kříže měl zátylek muže, jehož viděl dvě stě dvacet metrů před sebou jen přes průsvitné hedvábné záclony.

Ostřelovačský puškohled s devítinásobným zvětšením mu ukázal vše, co potřeboval vidět. V ložnici luxusního bytu ve čtvrtém patře domu na třídě Splaiul Independenței stál podsaditý muž, jemuž táhlo na šedesát, jen ve spodním prádle a ponožkách a pomalu a obřadně svlékal mnohem mladší ženu, vlastně ještě dívku, která poslušně stála před postelí s očima upřenýma kamsi za okno.

Ostřelovačova oběť měla být v místnosti sama, ale buď ona, nebo její ochranka si objednala náctiletou prostitutku, a tím zkřížila střelcovy plány.

Muž za mířidly SR-25 usoudil, že situace není optimální.

Dívka spatří záblesk vycházející z ústí hlavně, ukáže na střechu, na níž si ostřelovač zřídil úkryt, ochranka oběti se rozběhne k oknu, ostřelovače lokalizuje a pak se bodyguardi vyrojí dolů do ulic, aby mu odřízli únikovou trasu.

Zalarmují policii, ta rozestaví zátarasy a hlídkové vozy začnou stavět každého, kdo se tu bude ve čtyři ráno pohybovat v autě.

Ostřelovač chtěl počkat, až se dívka odvrátí, ale jeho cíl si poživačně dával na čas a střelec věděl, že mužovy gorily ve vedlejším pokoji mohou každou chvíli přistoupit k oknu a vyhlédnout ven, takže ostřelovačské stanoviště na střeše spatří ještě více očí.

Ne, akce se skutečně nevyvíjela optimálně. Ani náhodou. Ale pořád se to dalo zvládnout.

Rozhodl se v akci pokračovat. Zasáhne svůj cíl do týla.

A pak zastřelí tu šlapku.

Střelec přelétl očima ložnici v domě naproti a odhadoval, kam dívka uskočí, až se jí po nahém těle rozstříkne mozek toho hajzla. Usoudil, že s největší pravděpodobností zůstane stát jako zkamenělá a poskytne střelci spoustu času, aby z poloautomatické pušky na vzdálenost dvou set dvaceti metrů vypálil podruhé. Nebude na to potřebovat víc než vteřinu a předpokládal, že dívka za tak krátkou dobu nebezpečí nevyhodnotí.

Navíc viděl, že i kdyby se vrhla na zem nebo uskočila doleva či doprava, před střelou velké ráže s měděným pláštěm se stejně nemá kam ukrýt.

Dívce ublížit nechtěl, ale musel to udělat, aby z místa činu dokázal hladce uniknout, takže o tom dál nepřemýšlel.

Spokojený s tím, že se připravil na všechny eventuality, znovu zaměřil kříž na mužův zátylek, palcem odjistil pojistku pušky a přiložil prst na spoušť. Dýchal pomalu, dokonce vědomě ovládl tlukot vlastního srdce, takže mu poklesl krevní tlak.

Teprve pípnutí v levém uchu ho přimělo s tichým povzdechem vypustit vzduch z plic. Chvíli počkal, až se mu dech vrátí do normálu, přesunul koneček prstu ze spouště a na lučík a levou ruku vysunul zpod zbraně. Pak se dotkl tlačítka na svém bezdrátovém sluchátku.

„Příjem,“ řekl tiše.

„Tady Metronom.“

„Špatné načasování,“ zamumlal ostřelovač. „Prokaž se kódem, Metronome.“

„Dva, sedm, sedm, čtyři, devět, dva, čtyři, tři, osm.“

„Identifikace potvrzena. Tady Jestřáb.“

„Prokaž se, Jestřábe.“

„Čtyři, osm, jedna, nula, šest, nula, pět, dva, nula.“

Na druhém konci se na chvíli rozhostilo ticho a pak muž na střeše uslyšel: „Dobrý večer, Whitlocku.“

„Tam, kde jsi ty, Parksi, je možná večer, ale tady jsou čtyři ráno.“

Parks jeho slova nijak nekomentoval. Místo toho řekl: „Začni okamžitě vyklízet pozici. Musíš hned vyrazit na letiště.“

Střelec ležící na střeše ještě chvíli tiskl oko k puškohledu. Sledoval, jak muž v ložnici pokleká a začíná dívce stahovat kalhotky. Dál už se nedíval. Proč by měl? Jeho mise skončila. Odkulil se stranou od pušky, odplazil se pár metrů dozadu a přitáhl si zbraň za pažbu k sobě. Sklopil dvojnožku, vyprázdnil zásobník a začal pušku rozebírat. Díky dlouholeté praxi mu to šlo rychle. Jen tak při tom prohodil: „Existuje jen jediný důvod, proč bys mě teď odtud mohl odvolat.“

„Lokalizovali jsme primární cíl,“ řekl Parks, jako by mu chtěl dát zapravdu.

Ostřelovač se usmál, ale úsměv se nepromítl do tónu jeho hlasu. Hovořil úsečně a profesionálně. „V Sidově paláci v Roščinu?“

„Jasně.“

Odmlka.

„Měl jsi pravdu, Whitlocku.“

Whitlock dál rozebíral pušku. „Samozřejmě že jsem měl pravdu. Máš nějaký časový odhad?“

„Teď je uvnitř hlavní budovy. Až vyjde ven, budeme ho sledovat přes ScanEagle.“

„Rozumím. Zachytilo něco odposlouchávací zařízení?“

„Ticho jako v hrobě.“

Ostřelovač měl radost hned z několika důvodů. Otevřel černý kufřík Pelican a vložil do něj rozebranou pušku. Hlas měl tichý, přestože byl na střeše sám a kanceláře pod ním byly prázdné. „Počítejte s tím, že klid nepotrvá dlouho. Odejde odtamtud s pěkným rámusem.“

„Dnes ráno tě dopravíme do Petrohradu,“ pokračoval Parks. „Jeď na letiště. Než tam dorazíš, připravíme pro tebe letadlo.“

Jestřáb rychle vyšel na schody a začal ve tmě tiše sbíhat dolů. V levé ruce držel bodovou svítilnu a v pravé kufřík Pelican. „Co bych dělal v Petrohradě? Gentry se tam určitě nepřesune.“

„Nejspíš ne, ale potřebujeme tě mít někde na dosah. A Petrohrad leží nejblíž. Pokud ho vystopujeme někde jinde, můžeme změnit letový plán, zatímco budeš ve vzduchu.“

„Je Jumper v pohotovosti?“

„Ne. Pohotovost má Trestle. Celý tým je v Petrohradě. Právě teď míří k objektu X. Jumper je v případě potřeby přiletí podpořit z Berlína.“

„Špatný nápad, Parksi. Oba zásahové týmy musí zůstat mimo dohled, dokud se Gentry po skončení operace nevypaří. Držte ScanEagle ve vzduchu a naveďte mě na Gentryho stopu. Budu ho sledovat, a jen co se ocitnu na místě, rozmístím lovce.“

„Vyřídím to Babbittovi,“ odpověděl Parks trochu přezíravě. „Teď sebou hlavně hoď, Russi. Konec relace.“

Russell Whitlock, kterému přezdívali Jestřáb pro jeho neomylné snajperské oko, klepl na sluchátko a pokračoval po schodech dolů. Z dnešní mise byl zklamaný. Na bukurešťské operaci pracoval celé týdny. Teoreticky ji mohl dokončit, zastřelit svou oběť i tu dívku, a tím splnit to, co měl tady v Rumunsku za úkol, ale tím by si zkomplikoval rychlou a snadnou evakuaci, což bylo ze všeho nejdůležitější.

Na Courtu Gentrym záleželo stokrát víc než na tomhle teroristovi z Muslimského bratrstva. Navíc se tu za pár dní nebo týdnů objeví jiný z Townsendových hochů, aby práci dokončil.

Jestřábovi na tom nezáleželo. Měl svou hrdost a podle svého vlastního mínění už dávno vyrostl z operací, jako byla ta dnešní. Tato akce pro něj nepředstavovala skutečnou výzvu, což znamenalo, že na ni nebyl vůbec pyšný.

Střelit z dvou set dvaceti metrů nic netušící oběť a náctiletou šlapku přes okenní sklo do hlavy.

Co je na tom ksakru tak úžasného?

On toužil po vyšších sázkách. Po těžším kalibru.

Velmi brzy se rozpoutá hon na ten nejtěžší kalibr na světě.

V přízemí potemnělé kancelářské budovy minul strážného, který ležel na podlaze s končetinami rozhozenými do všech stran, oči ve smrti vytřeštěné. Cestou k východu si Jestřáb letmo posvítil na tělo bodovou baterkou, a na krku mrtvého zahlédl rozsáhlé podlitiny: souvislý barevný pruh od škrtidla.

Když míjel tělo, zranění si prohlédl a pochválil sám sebe za dobře odvedenou práci. Strážný ho vůbec neviděl přicházet.

Ale už ve dveřích vedoucích do haly si Jestřáb zakázal na zrušenou večerní operaci myslet. V příštích dnech ho čekala spousta práce a on se musel bezezbytku soustředit na novou misi.

Venku na ulici hodil Russ Whitlock zavazadlo do kufru svého BMW a usedl za volant. Pak vyrazil chladným, ale suchým ránem směrem k letišti Otopeni, kde na něj mělo čekat letadlo agentury Townsend, aby ho přepravilo do Petrohradu.

Až na to, že do toho letadla nehodlal nastoupit. Místo toho poletí do Berlína a teprve odtamtud se vydá jiným spojem na sever. Lee Babbitt, Jeff Parks i ostatní kravaťáci od Townsenda budou naštvaní, ale Jestřábovi to bylo úplně jedno. Stejně jako jeho primární cíl Court Gentry byl i Russ Whitlock osamělý vlk, a ti si dělali všechno po svém.

pět

Grigorij Ivanovič Sidorenko seděl i teď ve čtyři hodiny ráno u psacího stolu a usilovně pracoval. Byl svým založením noční sova, zčásti kvůli přirozené dispozici a zčásti kvůli velkému množství barbiturátů, které užíval na různé tělesné neduhy. To vše dohromady – neduhy i prášky proti nim – ovlivňovalo jeho náladu i spánkový režim. Do postele často uléhal až po snídani a setrvával v ní po většinu dne.

Mladí skinheadi, které zaměstnával, mu potajmu říkali vampir – upír, a tato přezdívka dobře vystihovala i jeho nezdravě bledou pleť a tmavé zapadlé oči.

Sidorenkovu kancelář tady v roščinském paláci tvořila velká otevřená místnost s dřevěnou podlahou a vysokými, hladce omítnutými stropy. Se svými holými parketami se hodila spíš k pořádání tanečních večírků než k mafiánským kšeftům. Měla rozměry půlky basketbalového hřiště a tomu odpovídající akustiku, ale Sidorenko si užíval královský pocit, jejž v něm vzbuzovaly rozlehlé prostory beze všech příček. Krvavě rudé závěsy na stěně po jeho pravici tlumily ozvěnu místnosti jen částečně a velký krb praskající nalevo od něj se staral o to, že na jeho konci místnosti bylo aspoň snesitelně, když už ne teplo.

Masivní psací stůl stál uprostřed zadní stěny proti dveřím na druhé straně místnosti vedoucím do chodby. Za zády měl Sidorenko jiné dveře, které vedly do jeho ložnice.

Na stole vedle přenosného počítače stála velká kadidelnice a oba tyto předměty – spolu s telefonem a šálkem čaje – byly obklopeny stohy papírů. Sidorenko si bral z hromady dokumentů stránku za stránkou a pročítal je ve svitu plamenů v krbu a v odlesku monitoru notebooku.

Na stěně za stolem visel Stalinův portrét a zdálo se, že temné oči Josifa Vissarionoviče nahlížejí Sidorenkovi při práci přes rameno.

A Sidorenko pracoval už od brzkého večera. Přestože se dnes večer v jeho domě konal večírek, ani nesešel dolů, ale najedl se tady u psacího stolu. Skinheadi – on je tak nenazýval, říkal jim „moji kluci“ – se obvykle bujaře bavili v přízemí a venku na sněhu; přivezli si holky, pití a často i trochu koksu a užívali si, ale Sidorenko se toho neúčastnil. Nebyl jako oni a oni nebyli jako on.

Ne snad, že by mu oslavy vadily. Naopak, pokud by záleželo na něm, mohli by u něj kluci pařit každý večer. Zamlouvalo se mu, že se na pozemku nachází asi padesát nebo šedesát obávaných a nenáviděných chlapů, z nichž všichni pro něj tak či onak pracovali. Tady nahoře ve třetím patře, kde s ním žila jen jeho širší rodina, bratranci a sestra s dětmi, se cítil bezpečně. Také jeho příbuzní se o víkendech vyhýbali panoptiku na dvoře a zdržovali se v patře, daleko od skinheadů.

Sidorenko to drobné nepohodlí toleroval, protože mu bylo jasné, že dokud má dole menší armádu připravenou – přinejmenším částečně – reagovat na každou hrozbu, nikdo se na něj neodváží zaútočit.

Rád trávil čas u svého stolu počítáním peněz. V podsvětí začínal počátkem devadesátých let jako účetní jistého mocného mafiánského bosse, aby o několik let později převzal otěže vlastní bratvy, a dodnes trávil dny – přesněji řečeno noci – inspekcí pečlivě vedených účetních knih svých rozličných podniků.

Usrkl přeslazený čaj a kostnatým prstem začal přejíždět po účetních výkazech vytištěných počítačovou tiskárnou. Za ciframi se skrývaly příjmy z prostituce a obchodování s lidmi v České republice.

Když mu na stole zazvonil telefon, zvedl ho. Ani v nejmenším ho nepřekvapilo, že mu někdo volá ve čtyři ráno: zaměstnával lidi po celém světě a ti věděli, že Sidorenko je k zastižení v kteroukoli noční hodinu petrohradského času.

„Cože?“ zeptal se roztržitě, zatímco ukazováčkem pravé ruky stále přejížděl po kolonkách účetního archu ležícího na stovkách jiných.

„Šéfe, tady Ivan, hlásím se od severní brány.“

Šéfův prst ztuhl a oči se mu zúžily obavami. „Co se děje?“

„Nejspíš nic, šéfe. Ani bych nevolal. Ale stalo se něco divného.“

„Tak mluv, sakra!“ zařval Sidorenko a vymrštil se z křesla. Byl to paranoidní člověk, jemuž stačilo málo, aby se z uvolněného kliďase změnil v roztřesený uzlíček nervů. Právě teď k tomu neměl daleko a jen váhavost volajícího strážného mu bránila v tom, aby zamkl dveře a sáhl po brokovnici.

„Ehm… v lese, asi pětadvacet metrů od severní zdi, před chvílí havarovalo rogalo. Nikoho jsme u něj nenašli.“

Sidorenko naklonil hlavu k rameni a jeho ptačí rysy ztuhly. Byl zmatený.

„Rogalo?“

„Dva muži prohledávají modřínový les,“ vysvětloval Ivan, „pro případ, že by tělo…“

„To je on!“ přerušil ho šéf stísněným hlasem. „Šedý muž! Je tady. Ať se všichni přesunou do domu! Pošli chlapy ke mně do kanceláře. Hodně chlapů! Ostatní ať prohledají celý dům. Musíte ho najít dřív, než se dostane nahoru!“

„Šéfe, neprošel branou. To bych ho viděl. Musí být pořád někde venku…“

„Poslouchej mě! Je v…“

Zmlkl, sotva uslyšel ten zvuk: pomalé vrzání starých pantů, skřípot otevírajících se těžkých dveří z chodby. Přes celou místnost na ně neviděl, protože světlo z krbu dosahovalo sotva pět metrů za hranu stolu. Obvykle poznal okamžitě, že se otevřely, protože se na chodbě svítilo a zvuk pantů doprovázel dlouhý pruh světla rozlévající paprsek po studené podlaze z dubového dřeva.

To se ale teď nestalo. Osvětlení chodby zřejmě někdo vyřadil z provozu.

Tělem mu projel záchvěv paniky a podlomila se mu kolena. Přemohl nával nevolnosti a tiše zakrákal do telefonu: „Hni sebou!“ Třesoucí se rukou položil sluchátko zpátky do vidlice a znovu se posadil.

Tento okamžik si v duchu představoval už dlouho. Točily se kolem něj všechny jeho noční můry, ale také si našel čas, aby se do celé situace vžil v bdělém stavu. Kdyby se nějakým řízením osudu stalo, že všechna bezpečnostní opatření selžou a on stane někde o samotě tváří tvář Courtovi Gentrymu, měl pro takový případ připravený plán.

Pravou dlaní sevřel chladnou pažbu dvouhlavňové brokovnice připevněné k otočnému čepu na spodní straně stolní desky. Natočil pušku nebezpečnějším koncem doleva, směrem ke dveřím, ale oheň z krbu osvětloval jen bezprostřední okolí stolu a zbytek místnosti tonul ve tmě.

Ačkoli neslyšel žádné kroky, věděl, že někde v neproniknutelné temnotě se nachází Šedý muž a blíží se k němu.

*

Když Court vstoupil do velké tmavé místnosti, spatřil muže stojícího za stolem na jejím vzdálenějším konci, pod Stalinovým portrétem. Ozařovaly jej plameny z velkého krbu. Muž právě položil sluchátko a pomalu se posadil. Evidentně pochopil, že už tu není sám.

Podobal se Sidorenkovi, ale vzdálenost a dlouhý stín vržený židlí před krbem znemožňovaly jednoznačnou identifikaci.

Court se rychle přesunul doleva a začal se přibližovat podél stěny kryté závěsy po Sidorenkově pravici. Pohyboval se v černé tmě na opačné straně, než se nacházel krb.

Přitom sledoval, jak muž civí do šera před sebou a pravici sune nenápadně pod stůl.

*

Brokovnice na otočném čepu pod stolem se pomalu otáčela hned nalevo, hned napravo, jak Grigorij Sidorenko hledal cíl, což usvědčovalo ze lži klidný postoj, který se snažil předstírat horní polovinou těla. Jeho tvář působila nevzrušeným dojmem, a jak hleděl do tmy před sebou, dokonce se trochu usmíval.

Zatímco jeho oči hledaly cíl, v hlavě mu to šrotovalo. Šedesát vteřin, pomyslel si. Chlapi hlídkující na odpočívadle v prvním patře už jistě dostali echo ze severní strážnice a vyrazili sem, takže by jim nemělo trvat déle než minutu od vyhlášení poplachu, než se vřítí dveřmi dovnitř.

Ruský mafián věděl, že musí Courta dostat na mušku a vpálit do něj olovo z obou hlavní, nebo ho aspoň ještě minutu rozptylovat.

Trochu se uvolnil. Tohle zvládne. Určitě to dokáže. Nasadil o něco širší úsměv a promluvil do tmy: „Věděl jsem, že přijdeš. Bylo to nevyhnutelné.“ Nervózně se zasmál. „Netrpělivě jsem na tento okamžik čekal. Možná tě to překvapí, ale hlavně poslouchej. Určitě tě potěší, že se ti naskytla příležitost. Něco, co podle mě docela určitě…“

O kus dál napravo před Sidorenkovým stolem vystoupila na pozadí závěsů do záře linoucí se z praskajícího krbu postava v černém, s tváří zakrytou lyžařskou kuklou. V natažené paži držela pistoli s tlumičem a dlouhý válec mířil přímo na Sidorenkův obličej. Vetřelci trčel z čela tubus okuláru pro noční vidění.

Ačkoli Rus neviděl muži do tváře, nebylo pochyb, že se jedná o Courta Gentryho. Překvapilo ho, jak tiše se Američan dokázal přiblížit. Courta už od něj dělily necelé tři metry. Výstřel z brokovnice ho nemohl minout: stačilo namířit zbraň zcela doprava a počkat, až se vetřelec přiblíží o dalšího čtvrt metru, možná o půl, aby se dostal do palebné linie. Sidorenko neudělal jediný prudký pohyb, jen pevněji stiskl pažbu a během řeči pomalu otáčel puškou doprava.

Přitom stále hovořil: „Existuje úkol, který dokážeš splnit jedině ty. Po všem, co jsi dnes předvedl, jsem si ještě jistější, že jsi ten pravý člověk pro takovou…“

Tehdy Gentry střelil Grigorije Sidorenka do čela. Oběť prudce zvrátila hlavu dozadu a na Stalinův portrét za jejími zády vystříkla krev. Sidorenko udělal piruetu, spadl z křesla za stolem a bez života spočinul s očima dokořán a obličejem vzhůru na chladné dřevěné podlaze.

Court sem necestoval takovou dálku, aby poslouchal jeho řeči.

šest

Šedý muž obešel stůl a vypálil do ruského mafiánského bosse druhou ránu. Tělo sebou škublo, krev se ve světle ohně rozprskla a zatřpytila se ve světle plamenů. Pak se Court otočil, schoval pistoli do pouzdra, přešel k dlouhé řadě závěsů a jediným škubnutím je strhl, aby se dostal k oknu.

Ale žádné okno tam nebylo: závěsy zakrývaly plnou cihlovou zeď.

Sidorenko se bál Gentryho tak strašně, že dal okna odstranit a otvory zazdít, aby se chránil před riziky vnějšího světa.

Court znovu oběhl stůl, přeskočil tělo i zvětšující se kaluž krve na podlaze a vrazil do ložnice.

Ani tady nebyla žádná okna. Do prdele!

Courtův únikový plán se během okamžiku zhroutil. Měl v úmyslu zabít svou oběť, pak najít nejbližší okno, rozbít je nebo rozstřílet a pak se jednoduše zhoupnout nebo slanit z boční zdi a vyhnout se tak veškerým nástrahám uvnitř sídla.

Nepočítal však s možností, že žádné okno nenalezne.

Sahal po naději a nahmatal hovno.

Existovala jen jedna cesta ven. Otočil se a stanul čelem ke dveřím do chodby právě v okamžiku, kdy se na jejím opačném konci rozlehl křik mužských hlasů.

Současně s tím se na celém pozemku rozkvílely sirény. Court se rozběhl ke dveřím, vstříc nebezpečí, a v běhu dobíjel pistoli plným zásobníkem z náprsní soupravy.

*

„Začíná tam být živo.“ Jeff Parks ukončil hovor s Jestřábem a znovu se zahleděl na monitor. Stál teď u zadní stěny komunikační místnosti, hned za sedícím Lelandem Babbittem. Stejně jako zbytek osazenstva sledovali i oni hlavní obrazovku. Drobné bílé tečky se na ní pohybovaly po jedné nebo po dvou k hlavní budově. Nešlo v tom vysledovat žádnou skutečnou koordinaci, ale všechny postavy se zjevně řídily rozkazem.

Parks přednesl svůj výklad událostí: „Chlapi, co našli ultralight, to ohlásili a teď je v celém komplexu stav nejvyšší pohotovosti.“

Žena v přední části místnosti, která do té chvíle poslouchala ruchy ze štěnic rozmístěných kolem vnější hradby dači, se s rukou na sluchátku otočila od svého pultu a promluvila do mikrofonu: „V cílovém objektu se ozývají sirény.“

„Jde do tuhého,“ podotkl někdo další.

„No tak, Courte, starochu,“ mumlal si Parks spíš pro sebe, ale mikrofon zachytil v jeho hlase obavy, „doufám, že sis sakra naplánoval ústup a že bude hladší, než byl tvůj příchod.“

Babbitt se posadil vedle něj a smoking se mu na korpulentní postavě nepěkně napínal. „Má svůj plán,“ řekl s naprostou jistotou.

*

Ale pravda byla taková, že Court žádný plán neměl.

Bezhlavě se rozběhl úzkou chodbou vstříc hlasům pěti nebo možná šesti strážných, kteří se pohybovali někde za rohem, necelých patnáct metrů před ním. Kolem ohbí chodby pulzovalo světlo baterek a světelné kužely se zužovaly úměrně tomu, jak se muži blížili. Court doufal, že se mu podaří improvizovat a že najde způsob, jak se vyhnout střetu s tolika protivníky, ale jak se k nim blížil – a oni k němu –, uvědomoval si, že se jeho šance rychle zmenšují a nečeká jej nic jiného, než přestřelka šesti proti jednomu ve stísněném prostoru.

Okulár nočního vidění poskytoval sprintujícímu Courtovi jen úzký monochromatický výhled. Pevně svíral pistoli a oči upíral přes mířidla před sebe, připraven zasáhnout prvního ozbrojence, kterého uvidí.

O šest metrů dál se po jeho pravici otevřely dveře, přímo naproti těm, z nichž se před několika minutami vynořilo dítě. Stanul v nich nějaký muž a civěl do míst, kde se za rohem ozývaly mužské hlasy.

Gentry se k němu přiblížil s namířeným glockem a zadíval se tomu člověku na ruce. Pravá byla prázdná, ale levá se mu teď vymrštila dopředu a svírala stříbrnou automatickou pistoli.

Court přitiskl dlaň levé ruky ze strany na závěr svého glocku a vypálil jednu ránu na cíl před sebou. Dlaň na boku pistole způsobila, že automatická zbraň vystřelila pouze jednou a současně zabránila vyhození vystřelené nábojnice. Také ještě o něco ztlumila zvuk výstřelu, který pistole s tlumičem vydávala.

Neznámý přepadl dopředu do chodby a s tlumeným žuchnutím dopadl na koberec.

Court padlého přeskočil, vběhl dveřmi do pokoje, popadl mrtvolu za nohy a vtáhl ji dovnitř. Nakonec natáhl ruku zpět do chodby, sebral stříbrnou pistoli a zmizel zpátky v místnosti právě ve chvíli, kdy se zpoza rohu vynořila tlupa skinheadů.

Dveře zabouchl necelou vteřinu předtím, než na něj namířili své svítilny, a o několik vteřin později se skinheadi prohnali kolem, celí dychtiví ochránit vlastními těly svého chlebodárce v jeho pracovně.

V pokoji se nesvítilo, ale Gentry si mohl prázdný prostor prohlédnout okulárem. Mrtvý muž byl Sidorenkův bratranec a jeden z podřízených bossů jeho klanu, ale to Court netušil a ani ho to nezajímalo. Hledal okno a našel hned dvě. Doběhl k nim, odhrnul těžké závěsy a spatřil tlusté železné mříže.

Zasranej Sid, zamumlal si pod vousy.

Vyhodil vystřelenou nábojnici z nábojové komory a uklidil ji do pouzdra na pistoli. Pak sáhl do objemné kapsy kalhot, vytáhl odtamtud mobilní telefon a rozsvítil displej. Navzdory mírnému třesu v ruce způsobenému rozprouděným adrenalinem se mu podařilo vyťukat třímístný kód a jeho pomocí odeslat rozbuškám obou řetězců petard pokyn k odpálení.

Do deseti vteřin se v lese nějakých sto metrů od jižní brány komplexu ozvalo praskání a dunění. Court věděl, že za pětačtyřicet vteřin se iniciuje zapalovač v druhém řetězu a podél celé jižní strany budovy propukne minometná palba.

Zamířil zpátky ke dveřím, rozrazil je a znovu se rozběhl chodbou. Zahnul za roh a utíkal k atriu. Před sebou nikoho neviděl, a tak schoval zbraň do pouzdra a z kapsy na suchý zip v postroji na prsou vytáhl malou signální pistoli. Byla nabitá jediným kouřovým granátem. Zvedl ji nad hlavu a granát s hlasitým zaduněním vylétl z hlavně. Obloukem se vznesl ke stropu dlouhé chodby, přeletěl přes balkon a přistál v atriu o čtyři podlaží níž. Než stihl první granát dopadnout na zem a začal vypouštět hustý dýmající oblak červené barvy, naládoval Court do pistole druhou kapsli, zacvakl ji a znovu vystřelil. V potemnělé chodbě se ozvalo další bouchnutí podobné zvuku zátky od šampaňského. Court se znovu rozběhl chodbou, jak nejrychleji dokázal, a při tom nabil třetí dýmovnici. Vystřelil i tu, signální pistoli upustil na koberec v chodbě a znovu vytáhl glock s tlumičem.

Na balkoně před ním se teď objevili dva muži. Zezadu je osvětlovala matná záře pronikající skrze skleněnou kopuli ve střeše atria a Court je ve svém přístroji pro noční vidění viděl velmi jasně: i pušky v jejich rukou, i to, že běží jeho směrem.

On sám, oblečený v černém a sprintující temnou chodbou, pro ně zůstával neviditelný. Jediné, co před sebou spatřili, byly dva jasně oranžové záblesky, a pak se oba propadli do temnoty.

K balkonu mu zbývalo necelých patnáct metrů. Court znovu schoval pistoli, sáhl dozadu a z brašny na boku vyňal kotvu. Pak povytáhl kus gumového lana, jež k ní bylo připevněno, přehnul je a vzniklou smyčku sevřel v dlani. Cívka s pružinou se roztočila. Gentry v běhu máchal kotvou dopředu; s každým švihnutím a pootočením cívky se lano odvíjelo víc a víc.

Z atria k němu doléhal rámus. Překřikovalo se tam množství mužských hlasů, v nichž zazníval zmatek, vztek i odhodlání. Ti muži brzy zahlédnou rudý kouř, jenž jim bude v matném světle připadat černý, a nebudou vědět, co se děje. Ale všichni ve vyšších patrech už v tu chvíli uslyší praskání granátometu nebo nadzvukový svist střel z glocku s tlumičem, a pochopí, že za prvním rohem číhá nebezpečí.

Court věděl, že si na něj počíhají, a nemohl s tím nic dělat. Jediný způsob, jak se teď zachránit, bylo udělat něco nečekaného a co nejrychleji jim zmizet z dostřelu. Tři metry od balkonu hodil kotvu horním obloukem před sebe, uvolnil sevření a pustil i smyčky lana, které držel v dlani. Těžká kotva se od něj vzdalovala a pružné černé lano táhla za sebou.

S hlasitým kovovým zařinčením narazila do železného nosníku, který se táhl napříč kopulí nad atriem, omotala se kolem něj a zahnutý hák na jejím konci se zahákl za gumové lano.

Někde venku, za Courtovými zády, se ozvala série tichých zadunění: to se začalo odpalovat dvanáct petard typu yanisar propojených zápalnou šňůrou a zažehnutých signálem odeslaným z mobilu. Petardy chvíli poskakovaly po zemi a pak se rozlehly rány hlasité jako výstřely z brokovnice, které otřásaly okenními tabulemi, spustily alarmy aut a odrážely se od stěn objektu.

Zatímco venku probíhala show, Gentry se vyřítil z chodby ve třetím patře, jediným skokem se vymrštil do výšky, nakročenou nohou se odrazil od vrcholu zábradlí vedoucího kolem balkonu a po hlavě se vrhl do prázdna, s pažemi široce roztaženými a pistolí v pravé ruce. Jeho tělo se obloukem přehouplo přes atrium.

sedm

Zmocnila se jej gravitace. Padal tmou, kolem mezaninu ve druhém patře a kolem ozbrojenců pádících po otevřeném schodišti i dalších mužů vybíhajících z chodeb v prvním poschodí.

Snášel se do hustého rudého dýmu.

*

*