Přeložila Šárka Kadlecová

PUCKING AROUND

Copyright © 2023 by Emily Rath Books

All rights reserved.

Translation © Šárka Kadlecová, 2025

ISBN 978-80-249-5789-0

Všem hejtrům, kteří si myslí, že by tenhle příběh byl lepší, kdyby v něm nefiguroval Ilmari –
kdo vám co udělal?

Jo a suksi vittuun.

A každému, kdo si tenhle příběh zamiloval takový, jaký je –
děkuju.

Mä rakastan sua.

TROPY, TAGY A VAROVÁNÍ

TROPY

Hokejová romance, „proč si vybírat“, z přátel milenci, láska na první pohled

TAGY

MŽ, MM, MMŽ, MŽM, MMŽM, hokejová romance, romantická komedie, láska na první pohled, z přátel milenci, queer probuzení, hodně sexu, nedráždi medvěda, zlatý retrívr, všichni mají tetování, kotě, předkloň se, taťka, finština 101

VAROVÁNÍ K OBSAHU

Kniha obsahuje témata, která můžou čtenáře rozrušit, od zkušeností jedné rodiny s obtěžováním a krutou šikanou pramenící z homofobie po stručnou zmínku o pokusu jednoho člena rodiny dál nežít. Vícero hlavních postav má za sebou zneužívání návykových látek, jedna byla v sanatoriu kvůli odvykání (zmíněno, nikoli popsáno). Další hlavní postava v minulosti trpěla poruchou příjmu potravy (stručně zmíněno jako součást jejího vývoje).

V knize jsou podrobně líčené sexuální scény se dvěma, třemi a čtyřmi osobami zahrnující prvky impact play, dušení, voyerismus, bondage, dvojitou penetraci, dvojitou vaginální penetraci, použití erotických pomůcek, degradaci, dom/sub, plivání, předávání sperma z úst do úst a kink s oplodněním.

ZNAMENÍ ZVĚROKRUHU

• RACHEL: Rak (voda): intuitivní, citlivá, opatrná

• ILMARI: Beran (oheň): odvážný, ambiciózní, výbušný

• JAKE: Býk (země): umíněný, smyslný, vytrvalý

• CALEB: Střelec (oheň): dobrodružný, přizpůsobivý, neomalený

SEZNAMTE SE S KLUBEM JACKSONVILLE RAYS

HRÁČI

Compton Jake (číslo 42): obránce

Davidson Tyler (číslo 65): záložní brankář

Gerard Jean-Luc, „Džejlou“ (číslo 6): obránce

Hanner Paul (číslo 24): obránce

Karlsson Henrik (číslo 17): útočník

Kinnunen Ilmari, „Mars“ (číslo 31): brankář

Langley Ryan (číslo 20): útočník

Morrow Cole (číslo 3): obránce

Novikov Lukas, „Novy“ (číslo 22): obránce

O’Sullivan Josh, „Sully“ (číslo 19): útočník

Perry David, „Dýdžej“ (číslo 13): útočník

Walsh Cade (číslo 10): útočník

TRENÉŘI

Andrews Brody: asistent hlavního trenéra

Johnson Harold, „Hodge“: hlavní trenér

Tomlin Eric: trenér brankářů

REALIZAČNÍ TÝM

Gordon Jerry: kustod

Sanford Caleb: kustod

ZDRAVOTNICKÝ PERSONÁL

Avery Todd: vedoucí fyzioterapeut

Jacobsová Hillary: zdravotní sestra

O’Connor Teddy: fyzioterapeutický praktikant

Priceová Rachel: stipendistka Barkleyho nadace

Tyler Scott: lékař

PROVOZ KLUBU

Francisová Vicki: provozní manažerka

Ortizová Claribel: správkyně sociálních sítí

St. Jamesová Poppy: ředitelka PR

FINSKÁ SLOVA A FRÁZE

En voi elää ilman sua – Nemůžu bez tebe žít

Haluun tätä – Tohle chci

Joo – Ano

Kulta – Zlatíčko

Leijona – Lvice

Mä haluun sut – Chci tě

Mä kuulun sulle – Patřím ti

Mä rakastan sua – Miluju tě

Mä tuun – Už budu

Mennään naimisiin – Vezmi si mě

Mitä helvettiä – Co to sakra

Mitä vittua – Co to kurva

Mun leijona – Moje lvice

Niin mäkin sua – Taky tě miluju

No niin – *význam se liší

Oon sun – Jsem tvůj/tvoje

Oot kaunis, rakas – Jsi krásná, miláčku

Rakas – Miláčku

Saatana – Sakra

Suksi vittuun – Jdi do prdele (doslova: jeď na lyžích do kundy)

Tule tänne – Pojď sem

Vain sun – Jen tvůj/tvoje

Voi helvetti – Do háje

Rachel

„RACHEL!“

Zaúpím, protože ještě nejsem připravená otevřít oči a čelit skutečnosti. Je ráno. Už zas. A svou spolubydlící Tess normálně uškrtím, jen co si vzpomenu, jak zvednout víčka. Proč já se včera nechala ukecat, ať s ní jdu večer pařit?

Protože ti je sedmadvacet a jsi svobodná, holka. Musíš sakra žít! Tessin hlas mi zní v hlavě spolu s urputným tuc tuc tuc včerejší taneční hudby.

Jsem si poměrně jistá, že se včera večer pilo. Jak jinak si mám vysvětlit, že se mi jazyk nechutně lepí na patro? Panebože – asi budu zvracet. Na tohle začínám být moc stará. Neprobírám se tak snadno, jako když mi bylo osmnáct. Má to jediné řešení: přestat pít. Netancovat. Nechodit už do barů. Hlásím, že s flámováním nadobro končím.

„RA-CHEL! Vstávej, holka!“

Převalím se na záda a zašklebím se na pomalu se otáčející lopatky stropního ventilátoru. Musela jsem usnout s kontaktními čočkami. Hrozně mě pálí oči.

Udělej si seznam, Rach. Chce to nějaký plán.

Tohle je moje mantra v posledních dvou měsících, kdy se snažím znovu poskládat střípky svého života.

Horkou sprchu, silné černé kafe, možná nějaké kapky do očí –

„RACH!“ Z chodby je slyšet dupání. Tess se postaví do dveří a kolem ramen se jí vlní nezkrotné zrzavé kudrny. Při velikosti padesát s postavou, která dokonale kopíruje tvar hrušky, je děsně sexy. Jako obvykle má na sobě jen kalhotky a zkrácený top, ze kterého jí vylézají prsa s popraškem broskvově žlutých pih. Ta holka odhazuje po bytě oblečení, jako když husky pouští chlupy.

Ne že by mi to vadilo. Jsem dcera velice slavné rockové hvězdy. Narodila jsem se sice v Kalifornii, ale vyrůstala jsem v autobuse při cestách na turné a to byla občas hodně divoká jízda. Vysvlečená Tess mě nemůže rozhodit.

„Holka, copak neslyšíš, jak na tebe hulákám?“ Jednu ruku si dá v bok a druhou mi hodí na postel telefon. „Někdo se ti už dobrou půlhodinu pokouší dovolat.“

Šmátrám poslepu po mobilu, abych nemusela otáčet hlavu. „Kdo to je?“

„Nemám páru. Myslím, že nějaké newyorské číslo. A máš nepřijatý hovor od Doktora H.“

Prudce se posadím a okamžitě musím potlačovat nevolnost. „Proboha, Tess!“ Popadnu telefon. „Volá mi šéf, a ty to necháš klidně vyzvánět?“

„Tak hele, tohle si vyprošuju. Já mám svých problémů dost,“ zafuní Tess. „Vyřiď si to s tím svým arogantním debilem sama, mně stačí ten můj.“ Přehodí si vlasy přes rameno a otočí se na podpatku. Jak si to rázuje pryč, z vyzývavého prádla jí vykukuje pihovatý zadek.

Obrátím oči v sloup, i když vím, že to myslí dobře. Dělá si o mě starosti, protože doktora Hallu nemá moc ráda. Nelíbí se jí, jak mě kontroluje, ani to jeho chladné, odměřené vystupování. Já se tímhle nikdy moc netrápila. Nemůže za to, že je Evropan.

Prohrábnu si rukou zacuchané vlasy, a zatímco čekám, až mi začne fungovat mozek, dívám se, co mám v mobilu. Šest zpráv a nepřijaté hovory od mého dvojčete a jeho manžela. Pokud vím, Somchai se už vrátil do Seattlu, takže na něj musí být dost brzy.

HARRISON (8:01): Jsem v New Yorku kvůli kulinářské show. Nechceš v sobotu zaletět na natáčení?

HARRISON (8:04): Snad nejsi *emoji lebky*??

HARRISON (8:05): NEPŘIJATÝ HOVOR

Zubím se a vrtím hlavou. To se mému bráchovi podobá, že mi dá sotva tři minuty na odpověď, a hned usoudí, že jsem musela natáhnout bačkory.

HARRISON (8:07): Haló *emoji očí*

SOM (8:12): Holka, doufám, že je opravdu po tobě, protože ten tvůj pitomý bratr mě právě probudil v pět ráno. ZAVOLEJ MU.

SOM (8:14): Nemyslel jsem to tak, doufám, že jsi naživu.

HARRISON (8:20): Psal jsem Tess a prý nejsi *emoji lebky*, jen máš kocovinu. Dej mi vědět ohledně soboty.

To už se směju. Ti dva magoři. Můj bratr a jeho manžel jsou vycházející hvězdy kulinářského světa. Harrisona podle všeho požádali, aby dělal porotce v nějakém novém pořadu o vaření. Využívání otcova slavného příjmení a jeho styků se nikdy tolik nebránil. Nedivila bych se, kdyby na natáčení tátu přitáhl.

Což znamená, že když tam půjdu, ocitnu se s ním v záři reflektorů, až ho kamery nevyhnutelně zaberou zblízka. A pak mě bude tři týdny otravovat bulvár, protože si vzpomene, že existuju.

Ne, díky.

Naťukám do našeho skupinového chatu stručnou odpověď.

RACHEL (8:31) Žiju. Nemůžu přijet, budu v práci. Ale hodně štěstí. *emoji pusinky*

Upoutat na sebe pozornost je momentálně fakt to poslední, co potřebuju, vzhledem k tomu, že před dvěma měsíci skončila v troskách moje kariéra. Byla jsem zrovna v Seattlu na Harrisonově svatbě, když jsem se dozvěděla, že jsem nedostala Barkleyho stipendium. Jako jedno z nejlepších v oboru sportovní medicíny zajišťuje začínajícím lékařům a fyzioterapeutům práci s týmy profesionálních sportovců. Všichni tři rezidenti, které na něj doktor Halla v posledních letech navrhl, stipendium získali. A když skončilo jejich desetiměsíční působení, každému z nich bylo nabídnuto stálé místo.

Já měla být v pořadí čtvrtým šťastlivcem. Doktor Halla si byl tak jistý, že stipendium dostanu, že zahájil pohovory s novými uchazeči na mou pozici. Nezbývalo mi než přilézt ze Seattlu se staženým ocasem a doprošovat se ho, ať moje místo nepouští. Zachoval se hezky, projevil spravedlivé rozhořčení a zapřísahal se, že té hanebné nadaci už žádného lékaře nedoporučí.

Takže jsem poslední dva měsíce trávila zpátky v Cincinnati a přežívala ze dne na den. Když jsem neplnila hodiny praxe na ortopedické klinice, cvičila jsem nebo se zašívala doma… až toho Tess měla dost a vytáhla mě ven.

Moje terapeutka by mi asi doporučila Prozac, ale Tess měla na mysli úplně jinou terapii. Ptákem. Od chvíle, kdy jsem se vrátila ze Seattlu, si vzala do hlavy, že potřebuju sex. Je přesvědčená, že divoká noc s nějakým chlápkem mě z té sklíčenosti vyléčí. Jenže já se ošívám už při pouhém pomyšlení, že na mě sahá někdo jiný.

Ztuhnu a mobil mi málem vypadne z ruky.

Někdo jiný. Bože, já jsem fakt v háji. Jako bych už někoho měla a tím někým byl pan Náhodný úlet. Nikoho nemám. Ani zdaleka. Ale co, snít snad můžu, ne?

Veškeré moje večerní snění se točí kolem jediného člověka. Toho člověka. Mého Tajemného kluka. Nikomu jsem o něm neřekla. Dokonce ani Tess. Poznali jsme se poslední večer v Seattlu. A byla to nejlepší jednorázovka mého života. Nikdy dřív jsem si nepřipadala s druhým člověkem takhle duševně spřízněná. Ale víc z toho být nemohlo. Jen jedna dokonalá noc. Žádná jména. Žádná telefonní čísla. Když jsem se ráno probudila, tiše jsem si sbalila kufr a nechala ho nahého v posteli, kde vypadal jako splnění všech mých snů.

Škoda že jsem mu neprozradila svoje jméno. Chtěl, abych zůstala. Stál o mě, stejně jako jsem stála já o něj… jako o něj stojím.

Dr. HALLA (8:08): Priceová, IHNED mi zavolejte.

Dr. HALLA (8:15): NEPŘIJATÝ HOVOR

Zhluboka se nadechnu, zvednu mobil k uchu a ťuknu na zelenou ikonku se sluchátkem. Třikrát zazní vyzváněcí tón, načež se telefonát spojí. „Doktore Hallo, promiňte, že jsem vám nezvedla –“

„Priceová, jste tady? Pojďte ke mně do kanceláře,“ pronese se slabým cizím přízvukem tím svým nabubřelým tónem.

„Já – tam nejsem, pane. Měla jsem přijít až odpoledne.“

„Sakra. No, nechtěl jsem to sice řešit po telefonu…“

Rychle hodnotím situaci. Naprosto nezbytná je sprcha. A musím do sebe dostat nějaké jídlo. A kafe. Kýble kafe. „Ehm… Můžu tam být do půl hodiny –“

„Ne. Nechci je nechat čekat.“

Je? Proč jsem najednou tak nervózní? „Pane, co –“

„Máte ho.“

V hlavě mi skřípe, jako by se mi v ní roztáčela zarezlá kolečka, jak se snažím pochopit, o čem to mluví. „Co – cože?“

„Barkleyho stipendium. Máte ho,“ zopakuje. Pronáší to tak suše, že nevím, co na to říct. Dělá si legraci? Protože tohle není k smíchu. „Priceová? Slyšíte mě?“

„Ano.“ Srdce mi buší jako splašené. „Nechápu –“

„Zrovna jsem domluvil s doktorkou Ahmedovou z nadační komise,“ vysvětluje mi. „Prý jste byla první pod čarou.“

„Panebože.“ Vyhrabu se z postele, postavím se na vratké nohy a bezradně se rozhlížím po svém pokoji.

„Jeden ze stipendistů zřejmě dostal geniální nápad sjet divokou řeku a převrátil se s ním raft,“ pokračuje doktor Halla. „Zlomil si obě holenní kosti a vykloubil rameno, takže vypadává.“

„Proboha,“ zalapám po dechu, zatímco přecházím mezi postelí a oknem. „A co to tedy –“

„Znamená to, že to místo je vaše,“ odpoví na rovinu. „Doktorka Ahmedová byla tak laskavá, že mi zavolala. Ví, že u mě pracujete. Chtěla se ujistit, že máte vážný zájem. Řekl jsem jí, že ano. Doufám, že jsem se neunáhlil,“ dodá honem.

„Ne, pane, to –“ Nenacházím slov. To přece není možné.

„Máte pořád vážný zájem, viďte?“

„Samozřejmě.“ Málem do telefonu zařvu. „Jen – jsem s tím vůbec nepočítala. Copak už program nezačal?“

„Zahájili ho teprve tenhle týden,“ odvětí. „To je další důvod, proč volala. Obvykle se stipendisti můžou do určité míry vyjádřit ke svému umístění. Pokud nemají možnost vybrat si konkrétní tým, pak aspoň druh sportu nebo pohlaví hráčů. Vy budete muset zastoupit stipendistu, který vypadl. Všechno je už domluvené a nedá se na tom nic měnit.“

Kupodivu mě ten naprostý nedostatek kontroly docela vzrušuje. Mám pocit, že skáču s padákem. „Ano,“ prohlásím. „Jdu do toho. Beru to, ať je to cokoli.“ To už se zubím.

„Výborně,“ opáčí. „Půjde spíš o fyzioterapii než běžné lékařství, ale zaujalo je, že máte zkušenosti s obojím. Doktorka Ahmedová chtěla vědět, jestli tomu vaše dosavadní práce na klinice odpovídá. Řekl jsem jí, že jste skvělá kandidátka.“

Srdce mi zaplesá. „Děkuju vám, pane. Moc vám děkuju za vaši podporu –“

„To nestojí za řeč,“ odbude mě stroze. Nepotrpí si na citové výlevy. Když ho loni vánočním večírku jedna rezidentka objala, myslela jsem, že zkamení. „Domnívám se, že se vás doktorka Ahmedová už pokoušela dneska ráno kontaktovat. Hned jí zavolejte a oficiálně potvrďte, že stipendium přijímáte. A s dnešní odpolední směnou si nedělejte starosti. Budu Wendy informovat o vaší situaci.“

„Děkuju,“ vykoktám.

„Je to skvělá příležitost, Priceová. Přeju vám to. Třeba mi v letošní sezoně seženete lístky na zápas.“

Dochází mi, co říká, a rázem přestanu přecházet sem a tam. Program začal tenhle týden. To znamená, že budu muset opustit svou práci, sbalit si kufry a přestěhovat se, ačkoli ani netuším kam!

„Počkejte – o jaký tým jde?“ zvolám. „Jaký sport? V jakém městě? Řekla vám k tomu něco?“

„Ano,“ odpoví. „Vaše stáž bude probíhat u Jacksonville Rays.“

V hlavě mi to šrotuje. Město Jacksonville. Pobřežní část Floridy. Tohle vím. Ale Rays mi vůbec nic neříkají. Jacksonville Jaguars je tým NFL… snad baseballový? Bože, pokud má tohle být zkouška, jestli se pro tu stáž hodím, totálně v ní propadám.

„O Rays jsem nikdy neslyšela,“ přiznám se.

Doktor Halla se uchechtne. „To není divu. Je to nejnovější přírůstek NHL. Pokud vím, ještě ani nedostavěli vlastní stadion.“

Nadšením prakticky zaječím, což je zcela neprofesionální, ale na to kašlu.

Hokej. Jeden z nejtvrdších sportů, kde velmi často dochází ke zranění. Hokejisti hrají doslova s noži na nohou. Lámou si kosti. Mívají naražená nebo vykloubená ramena, kyčle a kolena. Natažená třísla. Tohle je stáž mých snů. A nový tým znamená nové zařízení a vybavení, nedočkavé fanoušky.

„Pane –“ zapištím, neschopna dalšího slova.

Jen se znovu uchechtne. „Užijte si to, Priceová. Tohle jste si zasloužila.“ Pak zavěsí.

Stojím tam s telefonem v ruce a jsem v naprostém šoku. Získala jsem Barkleyho stipendium.

Do dveří strčí hlavu Tess se zeleným smoothie. „Mluvila jsi s doktorem H.? Co je, holka – proč se tak usmíváš? Co se děje?“

Rozesměju se, ačkoli se mi do očí hrnou slzy.

Tess se odlepí ode dveří. „Propána, co se ti –“

„Stěhuju se do Jacksonvillu,“ vyhrknu.

„Cože – kdy?“

Utřu si slzu pod okem a zavrtím nevěřícně hlavou. „Co nejdřív.“

Rachel

„Nevím, co vám k tomu mám ještě říct, paní. Ať se dívám, jak se dívám, vaše zavazadla nikde nevidím,“ omílá už potřetí úřednice za přepážkou aerolinek.

Zoufale zaúpím, nadhodím si na rameni těžký batoh a kabelku a zvednu z pultu účtenky. „Tak mi vysvětlete tohle,“ obořím se na ni a zamávám jí papíry před nosem. „V Cincinnati mi odbavili všechna tři zavazadla. Musíte je tam někde mít, protože – podívejte – jedno z nich mám tady!“ Ukážu na to u svých nohou. Je to starý Tessin kufr a drží pohromadě silou vůle.

Tohle je fakt průšvih. Skoro všechny důležité věci mám ve dvou chybějících zavazadlech. To, které se mi vyzvednout podařilo, obsahuje nahodilé drobnosti, které jsem přibalila nakonec – pár lékařských příruček, nějaké tlusté zimní oblečení, dvoje večerní šaty a různé věci na cvičení. To bude podívaná, až se zítra přihrnu první den do práce s holými zády v šatech značky Chanel, které jsem si nechala upravit na míru, a v botách na spinning.

„Můžete to prosím zkusit ještě jednou?“ požádám a plesknu o pult účtenkami.

Mám za sebou dvaatřicet hodin naprostého chaosu. Jsem po dlouhém dni hladová a vyčerpaná a ze všech těch zpožděných letů mám nervy napjaté k prasknutí. V noci jsem nespala, protože jsem musela balit. Rozloučila jsem se v slzách s Tess a už v šest jsem byla na letišti, abych stihla první let.

Jenže řada technických poruch způsobila, že jsem teprve teď přistála v Jacksonvillu, ačkoli je po páté odpoledne. A tahle příšera, která má na vestě placku s nápisem „Miluju corgi“, mi tvrdí, že se po mých zavazadlech slehla zem.

„Nechápu, jak se můžou dva kufry prostě vypařit –“

„Jejda… okamžik,“ zamumlá. Ve skle brýlí se jí odráží obrazovka počítače. „No jo… tady jsou. Zadala jsem špatně číslo letu.“

Zachovávám ledový klid. Je to tak určitě lepší. Aspoň na mě nezavolá manažera… nebo policii. „Prosím vás, hlavně je najděte.“

Zatímco pilně kliká, posunu si na rameni batoh a tašku a podívám se do mobilu. Bliká na mě od chvíle, kdy jsem k přepážce přistoupila. Zřejmě se konečně probral z letového režimu. Zprávy se hrnou jedna za druhou.

Tess chce určitě vědět, jak jsem doletěla. Mám i pár nových zpráv ve skupinovém chatu rodiny Priceových. Navíc několik dalších od neznámého čísla. Ty si otevřu jako první.

NEZNÁMÉ ČÍSLO (17:05): Zdravím, jsem Caleb Sanford z Rays. Vyzvednu vás na letišti. Mám modrý jeep.

NEZNÁMÉ ČÍSLO (17:15): Jsem tady. U východu číslo 2.

NEZNÁMÉ ČÍSLO (17:20): Nemůžu tu stát moc dlouho, jinak mě ten chlap donutí udělat další kolečko.

Do prdele. Neřekli mi, že pro mě někdo přijede!

NEZNÁMÉ ČÍSLO (17:30): NEPŘIJATÝ HOVOR

NEZNÁMÉ ČÍSLO (17:45): Heleďte, nechci být hnusný, ale nemůžu čekat o moc déle. Podle příletů vaše letadlo přistálo před tři čtvrtě hodinou.

NEZNÁMÉ ČÍSLO (17:47): Jste doktorka Priceová,
viďte?

„Proboha,“ vykřiknu a přitáhnu si všechny ty krámy, co mi visí na rameni.

Tak to je skvělé, teď vypadám jako nějaká mrcha, která hodinu ignoruje zprávy a telefonáty a nechává na sebe ostatní čekat. Musím tomu člověku zavolat. Potřebuju vypadnout z tohohle pitomého letiště!

„Prosím vás,“ řeknu už snad posté té ženské za přepážkou. „Pokud tu ty kufry nejsou, vrátím se pro ně, ale nemůžu tady dál stát –“

Strčí mi ruku do obličeje. „Paní, žádám vás, abyste se uklidnila.“

No to si snad dělá srandu.

„Uklidnila?“ zasyčím. „Já jsem úplně klidná. To vy jste mi ještě přede dvěma vteřinami tvrdila, že moje zavazadla nemáte ani v systému –“ zarazím se uprostřed výlevu. Nestojí to za to. „Prosím,“ pronesu opět. „Jen mi řekněte –“

„Mám to,“ zamumlá s pohledem upřeným zpátky na obrazovku. „Vypadá to, že dvě ze zavazadel se při vašem přestupu v Charlotte naložila do jiného letadla. Můžu je přesměrovat, aby tady byla někdy během zítřejšího dopoledne.“

Vydechnu úlevou. „Díky bohu. Co k tomu ode mě potřebujete?“

„Nic,“ odpoví a přisune mi po pultu moje účtenky. „Máme vaše kontaktní údaje. Někdo se vám ozve, aby vám dal vědět, až zavazadla dorazí.“

Seberu účtenky. „Dík,“ zamumlám a „i když není zač“ si nechám pro sebe.

„Vítejte v Jacksonvillu,“ opáčí, jako by se nechumelilo, a mávne na další osobu ve frontě.

Zatímco zápolím s kabelkou, která se mi zapletla do popruhů batohu a omotala kolem kovové láhve na vodu, natáhnu se po rukojeti svého odbaveného zavazadla. Je to takový ten látkový černý kvádr, dole vyboulený od všech těch krámů, které jsem do něj narvala. Váží snad tunu! Ale aspoň má kolečka. A tak svištím.

Ženu se od přepážky reklamací a svůj jediný kufr táhnu za sebou. Kabelku jsem si hodila křížem přes prsa, abych měla volné ruce. Honem mačkám na mobilu ikonku volání. Zazvoní to jen jednou a hned to zvedne.

„Haló?“ Hlas má hluboký.

„Zdravím –“ Do prdele. Jakže se ten chlap jmenuje? „Tady je Rachel Priceová,“ vyhrknu. „Strašně se omlouvám! Moje zavazadla se ztratila, a k tomu se mi zasekl telefon v letovém režimu – prostě samé komplikace. Ale už vycházím!“

„Udělám další kolečko,“ prohlásí. V pozadí slyším dunět hudbu. „Modrý jeep.“ Zavěsí.

Uháním ke dvoukřídlým dveřím označeným velkým číslem dva a vyběhnu ven. Floridské vedro mě udeří, jako bych dostala políček do tváře. Jsem zvyklá na suché horko kalifornského léta, a ne na tohle vlhko. Díky bohu, že jsem si vyčesala vlasy do uzlu. A musím si fofrem sundat tu mikinu.

Zhruba deset metrů ode mě zastaví u přechodu tmavě modrý jeep bez střechy. K nosičům má přivázaný surf a ze zadního sedadla vystrkuje hlavu pes. Je k sežrání – černé, špičaté uši a bílý čumák jako u border kolie. Z tlamy mu visí růžový jazyk.

Běžím k jeepu, až za mnou na betonu drnčí kolečka kufru. Zvednu ruku s telefonem a nemotorně na auto mávám. Chlápek za volantem pokývá hlavou. Má pilotky a kšiltovku staženou do čela.

„Zdravím,“ vypravím ze sebe zadýchaně, když doběhnu ke straně spolujezdce. „Já jsem Rachel Priceová. Ještě jednou se vám moc omlouvám! Nefungoval mi mobil, dva z mých kufrů se ztratily, jsem šestatřicet hodin na nohou a úplně vyřízená. Ale jsem konečně tady připravená jet a – panebože, ty jsi tak rozkošný –“

Chlápek na předním sedadle ztuhne a překvapeně pootevře ústa, to však vnímám jen napůl. Zatímco jsem si vylévala srdce, pes přeskočil na přední sedadlo a vystrčil čumák přes dveře spolujezdce. Jeho oči jsou nádherně světlounce modré, takové zářivé a zvídavé. Mám pro zvířata obrovskou slabost. V dětství jsem vzhledem k tomu, že jsme byli pořád na cestách, žádné mít nemohla, a tak se teď ve společenských situacích, ve kterých se nějaké vyskytuje, chovám naprosto nemožně.

„Syi, zpátky,“ přikáže mu majitel a zatáhne brzdu.

Pes se zavrtí a pleskne ho ocasem do tváře, načež poslušně hupsne na zadní sedadlo.

„Potřebujete pomoct se zavazadly?“

„Ne ne, to zvládnu,“ odpovím a podívám se na něj.

No to mě poser.

Já se tady rozplývám nad roztomilým pejskem, a přitom jeho majitel je ještě hezčí. Sundá si sluneční brýle, zastrčí si je za vršek trika a poskytne mi nezastřený výhled na svoje tmavé oči a neskutečně výrazné lícní kosti. Tváře mu pokrývá denní, možná dvoudenní strniště a smyslně našpulené rty si říkají o potíže.

„To –“

Holka, prober se.

Zavřu pusu.

Proč jsem ji sakra vůbec otvírala?

„To je v pohodě,“ pronesu. „Jen to…“ Ani se nenamáhám větu dokončit. Zahanbeně sklopím hlavu a vleču se k zadní části auta.

„Počkejte, pomůžu vám,“ zavolá. „Dveře se občas zaseknou.“ Nato se zvedne ze sedadla a – svatá dobroto. Má postavu jako vytesanou z kamene. Dokud seděl v jeepu, viděla jsem sice jeho ramena, ale nepočítala jsem s jeho výškou.

Otáčí se ke mně zády, aby zacloumal dveřmi, a přitom se pohybuje ladně. Od zápěstí se mu po pravé paži vine tetování a ztrácí se pod rukávem trika. Vír barev a detailních vzorů. Otevře dveře a já ustoupím a chystám se zvednout kufr a strčit ho dovnitř.

„Pusťte mě, já to udělám,“ zamumlá.

„Ne, to není třeba.“ Proč zní můj hlas tak pištivě?

„Zdá se těžký.“

„Jsem velká holka,“ odvětím a popadnu kufr za rukojeť.

Vzápětí se odehraje několik věcí najednou. Zaprvé za námi zatroubí auto, já sebou trhnu a pes zaštěká. Zadruhé z tlampače zaburácí hlášení o parkování na místech, kde to není dovolené. Zatřetí zavadím zvednutým kufrem o okraj dveří. Zřejmě dostatečnou silou na to, aby to stařičký kufr zbavilo poslední vůle k životu. Slyším trhání látky a propuká hotové peklo.

A tím peklem myslím obsah kufru. Stojím tam s pusou otevřenou hrůzou a sleduju, jak se trhlinou v plachtovině na chodník k našim nohám sypou všechny moje věci.

Vyměníme si se surfařem vyděšený pohled a vrhneme se na padající věci, snažíme se jich co nejvíc pochytat. Zaječím, když mi na odhalené prsty u nohou spadne kniha, ucuknu a praštím se do zad o otevřené dveře jeepu. Pes začne vyplašeně štěkat a dívá se, jak se pokoušíme zabránit tomu, aby se moje věci skutálely do vozovky.

Jakmile kufr dostaneme na zem, kleknu si k němu, abych všechno nastrkala zpátky dovnitř.

Teď už toho mám fakt po krk.

Těší mě, poslední kapko, já jsem Rachel.

Co nejrychleji cpu věci do rozbitého kufru. Uplyne pár vteřin, než si uvědomím, že surfař tu jen stojí a ani ho nenapadne mi s tím pomoct. Pomalu k němu zvedám zrak od holých nohou zamazaných od písku. Přišel rovnou z pláže? Přejedu očima po plaveckých šortkách a pak výš, k vyrýsovanému trupu a nakonec k jeho obličeji.

Hledí někam dolů, ale nedívá se na mě. Kdepak. Upírá pohled na něco ve své ruce. Vypadá jako zkamenělý, výraz ve tváři má úplně nečitelný.

To něco v jeho ruce je totiž –

Pro boha živého.

Srdce mi spadne do kalhot. Kéž bych se mohla přímo tady, před příletovou halou, propadnout do země. A vzít s sebou Tess, protože tohle jí rozhodně nedaruju! Surfař drží vibrátor. Můj vibrátor. Tess mi ho věnovala ze srandy a zřejmě jí přišlo vtipné přibalit mi ho do kufru. Musela to myslet jako fór, protože ten vibrátor je fialový, obří a tvarovaný jako chapadlo chobotnice.

Caleb

Stojím u jacksonvilleského letiště v zóně se zákazem parkování a v ruce mám chapadlový vibrátor. Je křiklavě fialový a gumový a podle toho, jak je těžký, soudím, že funguje na baterky.

No to mě poser.

Jak jsem do téhle situace vůbec dostal?

Čekal jsem na tu ženskou skoro hodinu a byl jsem čím dál namíchnutější, protože jsem si v duchu představoval nafoukanou doktorku, která nebere na nikoho ohled. Počítal jsem s tím, že mě bude štvát. Sakra, byl jsem už připravený odjet a nechat ji tady trčet.

Jenže pak mi konečně zazvonil telefon, automatickými dveřmi se prohnalo tohle ženské tornádo a vtáhlo mě do svého víru. Chrlila ze sebe slova tak rychle, že jsem jí sotva rozuměl. Jediné, na co jsem se zmohl, bylo sledovat, jak se přitom pohybuje elegantní křivka jejího hrdla. Pak Sye nenapadlo nic lepšího než skákat po autě, čímž nás oba rozptýlil.

Je nádherná, to se jí musí nechat. Legíny s vysokým pasem zdůrazňují její křivky a krátkou mikinu s kapucí má rozepnutou, takže jí je vidět do výstřihu. Když si popruh kabelky zavěsila mezi prsa, prokázala světu laskavost. Běžela ke mně jako herečka z Pobřežní hlídky. Jakmile byla dost blízko, všiml jsem si, že se jí v nose něco zlatě třpytí.

Kurva, má piercing nosní přepážky.

Žeru holky s piercingem a tetováním. Jestlipak má nějakou kérku? Není to vidět. Na každý pád vím, že z ní chlapi budou šílet. Do zítřejšího večera si je omotá kolem prstu. Trenér bude muset kolem její kanceláře natáhnout elektrický ohradník. Nováčky budeme před vyšetřením posílat do ledové sprchy.

A já pořád držím její vibrátor.

Leze po kolenou, sbírá ty svoje krámy a tlumeně nadává. Pak ke mně zvedne zrak a já tu kurva stojím, jako kdybych zkameněl. Odvrátí tmavé oči od mého obličeje k mé ruce a otevře pusu dokořán.

„Panebože,“ zaječí a vyskočí na nohy. „Dejte to –“

Prakticky mi vibrátor vyškubne z ruky.

Řekni něco, ty debile.

„Jen se snažím pomoct,“ zamumlám a zastrčím si ruce do kapes surfařských šortek. Nepomáhám vůbec. Ani si už netroufám. Bojím se, co dalšího bych mohl najít… na co bych mohl sáhnout. Opravdu tu věc používá, nebo –

„Byl to dárek ze srandy,“ vyhrkne.

Doufám, že neumí číst myšlenky, protože nemůžu popřít, že mě v jednu chvíli lákalo stisknout to malé tlačítko a hračku zapnout. Hrozně rád bych vyzkoušel, jaký má rozsah pohybu.

„Takhle si moje spolubydlící představuje dárek na rozloučenou,“ dodá a zastrčí vibrátor co nejhlouběji do kufru. „Já to – vůbec jsem to – bože, nemůžete si dřepnout a pomoct mi, než nás odtáhnou?“

Ani se nesnažím zakrýt úšklebek. Tak ona to ještě nepoužila?

Doufám, že mi nezlomíš srdce, Tornádo.

Ohnu zdravé koleno, s mírným zaúpěním si k ní přidřepnu a pomáhám jí strkat věci zpátky do roztrženého kufru. Zbytek té hromady je poměrně neškodný – knihy, různé nabíječky a kabely. Seberu ze země sněhuli. „Čekáte, že bude na pláži sněžit?“

Zafuní, vytrhne mi botu z ruky a prostrčí ji dírou do kufru. „Vždycky je dobré být připravený. Napadlo mě, že by se mohla hodit zimní výbava, kdyby se jelo hrát někam na sever nebo tak.“

To je moudré. Taky bych nechtěl třeba v Torontu skončit v žabkách.

Co nejrychleji všechno dosbíráme a společnými silami zvedneme kufr do jeepu. Cokoli, co se nám nepodařilo do kufru narvat, naházíme bez okolků navrch. Batoh si bezpečně uloží na zadní sedadlo, kabelku si nechá u sebe a vyleze dopředu.

Posadím se za volant a nasadím si brýle proti slunci. „Máte nějakou oblíbenou hudbu?“

„Ne,“ odpoví a zabaví mi nabíječku k mobilu. „Promiňte, ale dochází mi baterka.“

„Jasně, no, bude to trochu foukat,“ poznamenám. „Možná byste měla –“

„Vím, jak vypadá jízda v jeepu,“ odsekne a zapne si bezpečnostní pás.

Oba ztuhneme a po její odpovědi se v autě rozhostí ticho.

Pak zaúpí a schová hlavu do dlaní. „Do prdele – moc se omlouvám. To bylo ode mě hrozně hnusné.“

„Nic se –“

„Ne, fakt se omlouvám. Jsem jen – bože – tak příšerně utahaná,“ pronese a do hlasu se jí vloudí zoufalství. „Nejspíš mi z toho začíná trochu hrabat.“

Jestli se mám během jedné jízdy vypořádat s chapadlovým vibrátorem a k tomu se slzami, přísahám, že budu žádat vyšší plat. Vyzvedávání lidí na letišti ani nemám v popisu práce, jen se snažím přiložit ruku k dílu, být týmovým hráčem. A tohle mám za tu snahu.

„Nespala jsem skoro dva dny,“ pokračuje.

Jo, zní to ubrečeně. Teď už jsem fakt nesvůj.

„A umírám hlady. Od dnešního rána jsem nejedla nic kromě preclíků. To mě ovšem vůbec neomlouvá,“ dodá honem. Otočí se ke mně a zlehka přejede prsty po kérce na mém předloktí. „Promiňte. Bože, jsem tak mimo, že si ani nepamatuju vaše jméno. Připadám si jako hrozná mrcha. Napsal jste mi ho do zprávy, ale měla jsem takový fofr, že jsem se na něj nestihla znovu podívat. A vzhledem k tomu, jak dlouho jste na mě čekal, si musíte myslet, že jsem naprostý hulvát, jenže já nejsem –“

Odmlčí se, ale jen proto, že jí došel dech. No jo, ta holka je fakt úplná smršť.

Zavře oči a zhluboka se nadechne. Pak oči zase otevře a ty tmavě hnědé tůně mě vtahují do svých hlubin. „Mohli bychom začít znovu? Prosím, vezměme to znovu od začátku.“ Podá mi ruku. „Já jsem Rachel Priceová. Nová stážistka Barkleyho nadace a mám za sebou dva opravdu perné dny.“

Sklopím zrak k její natažené ruce. Trochu si vyhrnula rukáv mikiny a teď vidím, že pod ním má tetování.

Uklidni se, ty moje chladné, mrtvé srdce.

Obrysy dvou srdcí na zápěstí, na předloktí drobný, detailní obrázek elektrické kytary. Vedle kytary je nějaký podpis.

Sy si tenhle okamžik vybere k tomu, aby strčil hlavu mezi sedadla a zabořil jí do otevřené dlaně čumák. Rozptýlí tím napětí, Rachel se zahihňá a podrbe ho za ušima. „Aspoň někdo je ochotný dát mi druhou šanci. Přísahám, že nejsem žádná mrcha. Fakt ne,“ brouká takovým tím přeslazeným hláskem, jakým se zřejmě na psy běžně mluví. „To víš, že ne. Ve skutečnosti jsem moc milá. To víš, že jsem.“

Sy jí to baští, olizuje její dlaň a ona se nahlas směje.

Zaúpím, šetrně Sye odstrčím dozadu, podám jí ruku a nechám si ji stisknout. „Já jsem Caleb Sanford, kustod.“

Usměje se. „Páni, to je pěkná dřina. Určitě máte co dělat.“

„To jo.“ Pustím její ruku a chytím volant.

„A kdo je tenhle andílek?“ zeptá se a otočí se na sedadle, aby viděla na Sye. „Má tak úchvatné oči. Jsi úplně k sežrání. No to víš, že jsi,“ vrká na něj.

Ten chlupatý pitomec je hotový magnet na holky. Jen škoda že je pro mě rozpaluje úplně zbytečně, protože já je zase zchladím.

„Jmenuje se Poseidón,“ odpovím. „Krátce mu říkám Sy.“

„No ne, takové vznešené jméno,“ prohlásí a drbá ho na huňaté kůži na krku. „Jsi trochu od soli, Syi. Nebyl sis dneska s tatínkem zaplavat v moři?“

Ztuhnu.

Počkat – to ne. Paže – a – kurva, pták snad ne. Přece mi neztvrdne pták z toho, že mě nějaká krásná holka nazve ‚tatínkem‘.

Se zaúpěním se od ní odvrátím, a když zařazuju rychlost, upírám oči výhradně na silnici. Zároveň pustím rádio, takže se kolem nás rozduní můj oblíbený mix rockové hudby.

Rachel vyhrabe z kabelky sluneční brýle, nasadí si je na oči a s úsměvem se zaboří do sedadla, zrovna když vyjíždíme na floridské slunce. S hudbou a větrem se dá v jeepu těžko povídat… což je jeden z důvodů, proč rád jezdím bez střechy.

Nezdá se, že by jí to vadilo. Naopak ji to zřejmě uklidňuje. Už za pár minut si opře paži o dveře a mává rukou do rytmu hudby, zatímco s jeepem najíždím na dálnici.

Rachel

„Tak, tady to je, drahoušku. Vítejte doma.“

Jdu otevřenými dveřmi za správcovou domu do svého nového bytu. Mám plné ruce, protože v nich držím kabelku, papíry od bytu, kelímek, ve kterém žbluňká drcený led, a papírový sáček se zbytkem tacos. Složím to všechno na kuchyňský pult a otočím se, abych se rozhlédla kolem sebe.

Jsem v kompletně zařízeném bytě ve třetím patře nově postaveného komplexu jen nějakých osm kilometrů od stadionu. Caleb říkal, že Rays koupili tři horní patra téhle budovy a udržují je neustále připravená, aby v nich mohli ubytovat dočasné zaměstnance, jako jsem já, nebo hráče nižší ligy.

„Máte tu všechny potřebné spotřebiče,“ vykládá správcová. „Myčku, sporák a mikrovlnku najdete tady. A v koupelně na chodbě se nachází malá pračka a sušička.“ Ukáže na otevřené dveře.

Projdu kolem ní do obývacího pokoje. Byt má jen jednu ložnici, ale je v něm kuchyně s barovým stolem a úzký obývák zakončený skleněnou stěnou, která vede na balkon. Je odtud výhled na vzdálený les.

„Do ložnice se jde tudy,“ zavolá Loretta. „Máte u ní koupelnu s vanou a malou šatnu.“

Jdu za Lorettou do ložnice a prohlížím si zařízení v plážovém stylu – všude samá námořnicky modrá, pískově béžová a bílá barva. Všechny doplňky jsou z proutí nebo zdobené mušlemi. V kuchyni je jutový kobereček. V ložnici visí nad širokou postelí obrázek mořského ježka. Nenajde se tu jediný ozdobný prvek, který bych si sama vybrala. Ale má to pobřežní šarm a to se mi líbí.

No dobrá, dá se na to zvyknout.

Kdepak, přinejmenším si pořídím nový přehoz na postel. Tolik pískově béžové by snesl snad jen velbloud.

„Je to dokonalé,“ řeknu nahlas.

Otočím se, když zaslechnu kroky. V mé kuchyni stojí Caleb a rozhlíží se kolem s mírně zamračeným výrazem. „Páni… už jsem zapomněl, jak to tu vypadá, když se člověk nastěhuje.“

„Jak?“ opáčím a vezmu si od něj svůj těžký batoh.

Nakrčí nos. „Jako čtvrtá ulička v domácích potřebách.“

Potlačím smích. Jo, nejméně čtvrtinu těch ozdobných předmětů schovám do skříně.

„Už jste se spřátelili?“ zavolá Loretta. „Nebojte, drahoušku. Nejsme všichni tak protivní jako tenhle.“ Ukáže na něj palcem.

Caleb zvedne z pultu skleněnou misku s lasturami a zachrastí jimi. „Jen pro zajímavost, Lo, zbyly vůbec nějaké mušle na floridských plážích, nebo jsou všechny v podobných salátových mísách?“

„Neříkala jste něco o recyklování?“ vložím se do toho.

Caleb se ušklíbne a postaví mísu zpátky na pult.

„Ano, odpad recyklujeme. Na pultě najdete zalaminovaný seznam všeho, co je potřeba třídit,“ vysvětlí mi Loretta. „A pokud vás někdo přistihne, jak to porušujete, dostanete pokutu ve výši dvacet dolarů. Za další porušení pravidel to už bude padesát.“

„Ochranu oceánu tady bereme velmi vážně,“ přidá se Caleb.

Jak mohl sakra tak rychle proklouznout do obýváku?

„Neodnášej nic než fotky, nenechávej nic než stopy,“ recituje a drží přitom v ruce něco, co vypadá jako dekorace z mořské houby.

Obrátím oči v sloup. Je hrozně těžké se v něm vyznat. Je hulvát, nebo je okouzlující? Možná okouzlující hulvát. Usměju se a snažím se soustředit na Lorettino rozvláčné vysvětlování, jak správně používat myčku na nádobí.

Zatímco ji poslouchám, neodolám dalšímu pohledu na něj. Uvelebil se na mé pohovce a přerovnává na ní pruhované polštářky. Choval se zprvu tak odměřeně. Nebylo divu vzhledem k tomu, že si myslel, že jsem ho zazdila… což jsem v podstatě udělala, i když zcela neúmyslně. Pak tu byl ten trapas s vibrátorem, ale to vzal naprosto skvěle a vůbec mi to nepředhazoval. Během jízdy se zdál odtažitý. Očividně mu nebylo do řeči, což mi vůbec nevadilo. Tím spíš, že má skvělý hudební vkus.

Asi jsem si ho otypovala jako protivného, nerudného samotáře. Jenže pak, těsně předtím, než jsme dorazili k bytovému komplexu, zajel do malého obchodního centra a koupil mi tacos.

„Říkala jste, že máte hlad,“ prohlásil a pokrčil lhostejně rameny.

Ovšemže jsme jedli mlčky, ale to ticho nebylo trapné. Seděli jsme venku u kovového kavárenského stolku a dělili se o hranolky s velmi spokojeným Syem.

Jakkoli se Calebovi nedostává šarmu, jeho pes ho má tolik, že to vystačí pro oba.

„Propána – Sy,“ vykřiknu a přeruším tím Lorettin výklad. „Nemůžete ho nechávat v autě. Vezměte ho nahoru.“

Prohlíží si obrazovou publikaci, kterou sebral z mého konferenčního stolku. Floridské mušle: Co hledat na plážích. „To je v pohodě,“ odpoví, zavře tlustý svazek a odloží ho. „Hodil jsem ho domů, když jsem šel pro váš batoh.“

„Hodil domů?“

„To vám ten protiva neřekl?“ Loretta se zasměje.

Těkám mezi ním a Lorettou pohledem. „Co mi měl říct?“

Caleb vstane a přistoupí ke mně. „Jsem váš nový soused, paní doktorko.“

Srdce mi na okamžik vynechá. „Soused?“

„Jo, bydlí hned vedle, v čísle 403,“ zavolá Loretta.

„Proč bych se jinak nabízel, že vás vyzvednu na letišti?“

Podívám se do jeho tmavých očí a cítím v břiše neurčité chvění. A ne, není to z těch tacos. Ach jo, to snad není možné. To přece nejde.

Dej si bacha, Rachel. Zařaď zpátečku. Utni to.

Nemůžu si něco začínat s kolegou. Co na tom, že je úchvatný a dusí v sobě takovou vášeň, že z něj málem sálá.

„Takže kdyby vám cokoli chybělo,“ zabručí, „víte, na koho se obrátit.“

Rachel

Vyčerpaně vzdychnu a opřu se o kuchyňský pult, u kterého si nalévám vrchovatou skleničku chardonnay. Konečně jsem úspěšně zakončila ten dvoudenní maraton. V tuhle chvíli si nejsem jistá, co potřebuju víc: jestli spánek, nebo vzduch. Je to asi tak půl napůl. Ale mám v plánu zalehnout, hned jak vypiju to víno.

Když Caleb odešel, vybalila jsem svůj šílený kufr a utvrdila se v tom, co jsem už tušila. Na zítřek mám na výběr dvoje večerní šaty, několikery bikiny, jednu plážovou tuniku z bílé krajky a svou zimní výbavu. A tak jsem si zavolala uber a zajela si do nejbližšího Targetu. Po třech hodinách a útratě ve výši šest set dolarů jsem byla zpátky ve svém bytě, měla plnou ledničku i spíž, na posteli nový přehoz a na pohovce nové polštáře a v mini pračce hromádku nového oblečení – zdravotnickou tuniku, kalhoty a spodní prádlo.

Jakmile pračka zapípá, hodím prádlo do sušičky a jdu spát.

Otevřu mobil a pustím si nějakou hudbu. Když jsem se vrátila domů, svlékla jsem si legíny i sportovní podprsenku, takže teď mám na sobě jen kalhotky a úžasně hebké krátké tričko s obrázkem kapely, které jsem našla v oddělení pro teenagery.

Seberu mobil a skleničku s vínem a zamířím přes obývák k balkonu. Potrpím si na příjemné venkovní sezení, a tak už plánuju, jak si balkon o víkendu předělám – pořídím na něj nějakou pohodlnou lenošku a venkovní řetěz se světýlky, na zábradlí dám truhlíky. Mohla bych mít jeden jen na bylinky. Bazalku a kopr, možná i rozmarýn. Udělám si poznámku do telefonu a loktem za sebou zasunu skleněné dveře.

Venku je tak krásně. Vlhko ze dne konečně polevilo a teď je jen teplo. A blahodárné ticho. Poslouchám hudbu, bezmyšlenkovitě procházím telefon a pomalu upíjím chardonnay. Přečtu pár kapitol z nové romance s děsivým hlavním hrdinou, když vtom hlasitě zapípá pračka. Dopiju zbytek vína a jdu otevřít posuvné skleněné dveře.

Škub.

Ani se nepohnou.

„No to si snad ze mě děláte srandu,“ zamumlám. Zastrčím si telefon do podpaží a zatahám za rukojeť větší silou.

Škub. Škub. Škub.

„Ach ne. Do prdele, do prdele, do prdele!“ zasyčím a odložím telefon i prázdnou skleničku na zem. „No tak, dveře. Tohle mi prosím nedělejte,“ zakňourám a rozhlížím se po něčem, co jsem mohla přehlédnout, po nějaké páčce, která se musí zvednout, nebo zástrčce k odsunutí. Jenže kdepak. Nic. Na téhle straně dveří není absolutně nic kromě té rukojeti.

„Ale no tak!“ Popadnu telefon a honem procházím kontakty, hledám číslo na správu budovy. Samozřejmě že jsem si ho do toho pitomého telefonu ještě neuložila!

„Tohle je fakt skvělé,“ zabručím a připojím se na internet, abych si to vygooglila.

Přísahám bohu, až se odsud dostanu, zalezu si do postele a už z ní nikdy nevstanu. Přitisknu si telefon k uchu a čekám. Místo vyzvánění v něm hraje nějaká posraná znělka. Trvá věčnost, než se konečně ozve automatická odpověď.

„Děkujeme vám, že voláte Údržbu Stříbrných lastur. Naše kancelář je momentálně zavřená. Pokud jde o naléhavou záležitost, zavěste prosím a vytočte číslo 911 –“

Zavěsím.

Panebože, přece nebudu volat policii, ať mě přijedou zachránit! Před očima mi vytane obrázek hasičského vozu, ze kterého stoupá žebřík k mému balkonu ve třetím patře. Hezký hasič ke mně vztahuje ruce, aby mě zvedl přes zábradlí jako kotě uvězněné na stromě. Jsem si jistá, že by všechny moje nové sousedy potěšil pohled na můj nahý zadek, až bych přelézala z balkonu na požárnickou plošinu.

Zalapám po dechu.

Vždyť já jednoho souseda znám!

Podívám se přes okraj balkonu na Calebův byt. Naše zábradlí odděluje jen něco přes padesát centimetrů. Z tohohle úhlu nevidím do bytu, ale poznám, že se v něm svítí.

„Prosím, ach prosím,“ zamumlám a kliknu na ikonku volání u jeho kontaktu.

Vyzvání to a vyzvání. Bez odpovědi.

„Ne,“ zakňourám a uchopím telefon oběma rukama, abych rychle napsala zprávu.

RACHEL (23:04): Ahoj Calebe, tady Rachel. Jste doma? Vidím, že máte rozsvíceno. Mohl byste vylézt na
balkon?

RACHEL (23:04): Hned teď. Je to docela naléhavé.

Čekám a pevně doufám, že uvidím dole blikat tři tečky nebo – což by bylo ještě lepší – uslyším, jak otvírá svoje posuvné skleněné dveře.

Nic.

RACHEL (23:06): Calebe, prosím! Uvízla jsem na
balkoně!

Čekám dál.

Pořád nic.

Ach bože, srdce mi už úzkostí buší jako o závod, a navíc potřebuju vážně čurat!

Nezbývá mi nic jiného než se zhluboka nadechnout a zařvat na něj. „Calebe Sanforde! Haló, Calebe!“

A čekat.

„Cáááléébe!“

Z jeho bytu slyším Syův štěkot.

„Ano, pomoz mi, Syi!“ hulákám jako magor. „Upozorni na mě svého páníčka. CALEBE!“

Uf, tolik se mi uleví, když zaslechnu skřípání skleněných dveří, jak se odsouvají. Vyběhne z nich Sy, černo-bílou hlavu strká mezi tyče zábradlí a štěká na mě.

„Co se –“

„Calebe!“ zavolám znovu. „Ach, díky bohu.“

„Rachel?“ Vykoukne na mě zpoza rohu. Zrzavé vlasy má rozcuchané a je od pasu nahoru nahý. Teď vidím, že mu to tetování pokrývá celou paži a rameno. Tělo má dlouhé a štíhlé, s vyrýsovanými svaly. „Co tu –“

„Copak se vůbec nedíváte do mobilu?“ vykřiknu, i když mi rozpaky hoří tváře.

Nechápavě povytáhne obočí. „Mám ho v pokoji. Rachel, co se –“

„Zabouchla jsem si dveře,“ vyhrknu.

„Cože?“

„Vylezla jsem na balkon, zavřela za sebou a teď jsem tu zřejmě zamčená!“

Uchechtne se a prohrábne si rozčepýření vlasy. „No jo, Lo vás měla varovat. Dveře se nesmějí zavírat nadoraz, pokud nechcete zůstat uvězněná venku.“

Zpražím ho pohledem. „Tak to fakt díky. Vezmu si z toho ponaučení. A můžete mi teda pomoct?“

Rozhlédne se kolem sebe. „No… zkoušela jste údržbu?“

„Mají zavřeno. V automatické odpovědi říkají, že mám volat policii.“

„To je asi nejlepší možnost. Odemknou byt a vysvobodí vás.“

Zakňourám a málem k sobě tisknu stehna, jak se mi chce čurat. „Jenže to potrvá celou věčnost.“

Ušklíbne se. „Chystáte se někam?“

Ztuhnu.

Do prdele, no jo.

Když já vidím, jak tam stojí jen v šortkách, musí on vidět mě v tangách a krátkém triku s Guns N’ Roses. Položím si ruce přes svoje nechráněná prsa. Rozhodně mu dneska nehodlám ukazovat nic dalšího. Stačí, že viděl můj vibrátor a teď mě vidí v kalhotkách. Nebudu na něj ještě vystrkovat kozy.

„Jestli chcete, budu vám dělat společnost,“ prohodí a pokrčí rameny. „Než policie přijede.“

Znovu zaúpím. To poslední, o co stojím, je trčet tady možná i několik hodin a čekat, až policie otevře násilím můj byt a přijde mě z mého vězení vysvobodit. Pokud k tomu dojde, najdou na balkoně ubulenou trosku v louži vlastních chcanek.

V tu chvíli dostanu ten nejhorší a zároveň nejgeniálnější nápad na světě. „Anebo…“

„Anebo co?“ opáčí Caleb a opře se jedním loktem o zábradlí.

Odhaduju vzdálenost. Je to něco málo přes půl metru a na obou balkonech vyčnívá víc než dostatečný kus zábradlí. Úplná hračka. Jen se nekoukat dolů. „Nebo bych mohla přelézt k vám.“

Vytřeští na mě oči. „Jak to do prdele myslíte? Vždyť jsme ve třetím patře. Když spadnete, je po vás, doktorko. Zlámete si kosti.“

„Nespadnu,“ zafuním. „Podívejte, jen natáhněte ruce, abychom mohli líp odhadnout vzdálenost –“

„Ne,“ vyštěkne a ustoupí o krok. „Ani kurva omylem. Nebudu vám pomáhat hrát si na nindžu. K čemu by to bylo vůbec dobré? Stejně byste nemohla k sobě do bytu.“

„Ale vy máte koupelnu,“ žadoním. „A kdyby došlo na nejhorší, třeba bych mohla přespat u vás na pohovce, než mi hned ráno údržba otevře byt. Takhle bychom do toho nemuseli zatahovat policii. „Calebe, prosím –“

„Ty ses normálně posrala, Tornádo,“ zamumlá a zavrtí hlavou. „Nehodlám ti pomáhat. Říkám, že ne. Vůbec mě o to nežádej.“

Zakňourám a spustím paže k bokům. Proboha, cítím, jak se mi do očí hrnou slzy. A jakmile se mi roztřesou rty, nedá se to zarazit. Přitom nejsem ufňukaná. Jen mám za sebou neskutečně stresující dva dny.

„No tak, co je zas tohle?“ zavrčí, ale zní to starostlivě.

Vzlyknu. „Nic. To je do-dobré.“

Panebože, ten člověk mě musí nesnášet. Když vezmu v úvahu naše první setkání, pak to překvápko s mým vibrátorem a teď tohle, nedivila bych se, kdyby se mnou už v životě nepromluvil. A to spolu máme pracovat! Zítra mě veze na stadion.

Teď tu stojí jako hezký, polonahý Herkules, opírá se o zábradlí a na mě se dívá, jako kdybych byla tříhlavá Hydra.

„Nech toho.“ Zavrtí hlavou. „Tohle mi prosím nedělej. Přestaň kurva brečet. Nesnáším, když někdo bulí –“

„Já za to nemůžu,“ odseknu. Bože, přece nedopustím, aby viděl, jak se hroutím. Couvnu od zábradlí, schovám se za zeď, která odděluje naše balkony, a tiše si zoufám.

Po minutě zaúpí a Sy do toho zakňučí. „Hele… Rachel?“

„To bude do-dobré,“ zakoktám. „Já to zvládnu. Jdi zpá-zpátky dovnitř. Zavolám na po-policii a po-počkám tady.“

Slyším ho mluvit na psa. „Proboha – do prdele – tak jo!“ křikne na mě. „Pomůžu ti, Rachel.“

Ztuhnu. „Vážně?“

„No jo – kurva,“ zabručí. „Ale jestli spadneš a zabiješ se, řeknu policii, že se ke mně nějaká šílená ženská pokoušela vloupat.“

Utřu si hřbetem ruky nos a popotáhnu. „To je fér,“ zavolám na něj. „Na, vezmi napřed můj telefon.“ Přistoupím znovu k okraji balkonu, nakloním se přes zábradlí a natáhnu ruku s telefonem.

Snadno na něj dosáhne. Vida! Určitě to půjde. Převezme mobil a strčí si ho do kapsy šortek. Rty má semknuté do zachmuřené linky. „Jak to chceš udělat, doktorko?“

Zkoumám terén. „No… napadlo mě, že když trochu povylezu, dosáhnu k tobě jednou rukou,“ vysvětluju a současně mu to předvádím. „Pak bys mě asi měl přidržet, já se pustím tou druhou a natáhnu ji k tobě. Nakonec se nějak odrazím a ty mě chytíš. Co tomu říkáš?“

„Že to je ten nejpitomější nápad všech dob.“

Zamračím se na něj. „Zmlkni. Jdeme na to.“

„Proč si nemůžeš prostě sednout na prdel a počkat na policii?“

„Proto,“ zafuním, zacloumám zábradlím a začnu se na něj soukat.

„Proč proto?“

„Protože chci získat zpátky kontrolu nad svým životem!“ zařvu. „Za uplynulých šestatřicet hodin jsem dospěla od utápění se v sebelítosti, protože jsem nedostala tohle stipendium, ke zjištění, že jsem ho získala.“ Lezu nahoru, a když se mříží zábradlí držím jako klíště, využívám všeho, co jsem se naučila na józe.

„Sbalila jsem si kufry, dala sbohem své nejlepší kamarádce a odstěhovala se někam, kde to vůbec neznám, abych nastoupila do práce, kterou možná nezvládnu, s týmem, se kterým jsem se ještě nesetkala,“ pokračuju zadýchaně. Opatrně se pustím a natáhnu ruku k němu.

Okamžitě je u mě, moje zápěstí bezpečně sevře do své teplé dlaně a pomáhá mi udržet rovnováhu.

„Přežila jsem zpožděné lety a ztracená zavazadla, dívala se, jak si cizí člověk prohlíží na veřejnosti můj vibrátor – který mimochodem používám,“ dodám, když k němu vymršťuju druhou paži.

„Do prdele – kurva –“ zavrčí, přehmátne z mých zápěstí těsně pod moje žebra a pevně mě chytí. „Počkat – to jako vážně?“

„Jo, předtím jsem lhala,“ odpovím. „A aby ses nemusel ptát, ano, vibruje a jo, je to úžasné. Ale teď už o něm nebudeme znovu mluvit. Nikdy. Je to jasné?“

„Uf – no jo –“

Oba lapáme po dechu a já jsem natažená skoro jako v pozici pes hlavou dolů s tím, že se chodidly opírám o vršek zábradlí na svém balkoně a rukama pevně svírám jeho holá ramena.

Přidrží si mě líp a ztuhne. „Ehm… doktorko?“

„Ano?“ zajíknu se. Vrtím prsty u nohou a snažím se nekoukat se dolů.

„Moje ruka se no…“

„Otírá o moje nahé kozy?“ dokončím za něj větu. Protože jasně, to krátké triko je moc volné a jeho ruka právě vklouzla pod spodní lem. Pevně mě drží za hrudní koš a já cítím, jak se palcem dotýká spodku mého prsa. „Jo, všimla jsem si, Calebe, dík. Tak už mě kurva konečně přetáhni k sobě. Připravený?“

„Jo – do prdele – prosím tě, nezabij se –“

„Nesmíš mě upustit,“ opáčím. „Tři, dva, jedna – teď!“

Odrazím se nohama, jeho paže mě sevřou jako ve svěráku a táhnou přes tu prázdnotu. Kůži má horkou a dýchá mi přímo do ucha, zatímco mě jednou rukou pevně objímá kolem ramen a druhá sklouzla níž a přidržuje mě bezpečně v pase.

Vykřiknu, když narazím holeněmi do zábradlí jeho balkonu, ale chytí mě za zadek, zdvihne a přetáhne do bezpečí. Zavrávorá, protože na něm visím jako opice. Objímáme se tak důvěrně, jak jsem to nedělala ani s některými svými bývalými milenci. Nedá se poznat, kde končí jeho tělo a začíná to moje. Držíme se jeden druhého, naše srdce buší jako splašená a kolem nohou nám pobíhá Sy.

„Ehm… doktorko?“ pronese po minutě Caleb a na uchu mě hřeje jeho dech.

Škrobeně se zasměju. „Tvoje ruka svírá můj nahý zadek? Jo, vím. Dík za detailní hlášení, Sanforde. Co kdybys mě postavil na zem?“

Zabručí a povolí držení mé holé půlky. Vyprošťuju se tak, že se celým tělem sunu po jeho trupu, dokud mě nepostaví na nohy. Zůstaneme tam stát a oba se pořád ještě třeseme, já s rukama na jeho ramenou, on je má na holé kůži mého pasu.

Mezi námi to jiskří. Znervózňuje mě to. Takhle jsem se necítila od té doby, co –

Ne, nepouštěj se do toho.

Přece to znovu neudělám. Nemůžu si kvůli těm svým bláznivým představám o signálech a energii nechat podruhé zlomit srdce. Tajemný kluk byl jednorázovka. Zažila jsem s ním neskutečný sex? Ano. Byla jsem zdrcená, když jsem od něj druhý den odcházela? Setsakra ano.

S Calebem to je jiné. Musí být. Znám ho a on zná mě. Budeme kolegové. Vždyť jsem tu smlouvu už sakra podepsala. Kolegové jsme. Tohle není správné. Je to nebezpečné. Není to možné.

Strnule před ním ucouvnu.

„Jsi v pohodě?“ zabručí. Zvedne ruku a lehounce mě pohladí po hraně čelisti.

Zavřu při tom něžném doteku oči. „Nebuď na mě tak hodný,“ zamumlám. „Prosím tě –“

Ztuhne. Pak ruku přesune pod mou bradu a zdvihne mi hlavu. „Podívej se na mě, Tornádo.“

Tornádo? To mám být já? Proč se mi z té přezdívky zrychluje tep?

Otevřu oči a zvednu k němu zrak. Světlo v bytě je tlumené a vrhá na polovinu jeho tváře stín. Je krásný. S těmi ostře řezanými lícními kostmi a tmavýma očima mi připadá jako elfí princ, chladný a záhadný. Nemluvě o těch smyslných, plných rtech.

„Jsi v pohodě?“ zopakuje.

Přikývnu. A hned nato zavrtím hlavou.

Ani nevím, jak k tomu došlo, ale než se naděju, jsem zpátky v jeho náruči a brečím mu na hrudi, zatímco on mě drží a konejšivě hladí po zádech. Visím na něm a poddávám se všemu tomu vyčerpání, stresu a bolesti. Když už mi žádné pocity nezbudou, zůstane pouze jedna myšlenka.

„Chceš o tom mluvit?“ zamumlá Caleb.

Tiše vzdychnu a přivinu se k němu. „Chybí mi.“

Mírně ztuhne. „Kdo ti chybí? Tvůj přítel?“

Zavrtím hlavou. Kdepak. Není to můj přítel. Není ani můj.

„Manžel?“

Usměju se a odtáhnu se od něj. „Ne. Vdaná jsem nikdy nebyla.“

„Já se taky neoženil. Tak tedy bratr?“

Zasměju se a znovu zavrtím hlavou. „Ne. On… není nikdo,“ odpovím, i když moje srdce říká něco jiného.

Někdo to je.

Můj někdo. Někde je coby člověk z masa a kostí. A já jsem tady a bojím se podlehnout tomu jiskření mezi mnou a tímhle krasavcem. Kdo ví, třeba mi bylo souzeno, aby ten nerudný kustod byl můj nový někdo.

Jenže já na nový vztah nejsem zralá. Nejsem připravená na žádnou z těch změn, které mi život zčistajasna přichystal. Ale nezbývá mi než se naučit tvářit že ano, protože žiju právě teď. Odřené holeně jsou toho důkazem.

„Tak hele,“ začne Caleb a podá mi ruku. „Padáš únavou, doktorko. Pojďme tě uložit na pohovku, ano? To nejhorší už máš za sebou.“

Přikývnu a vezmu ho za ruku.

Rachel

„Připravená vyrazit?“ Caleb stojí ve dveřích mého bytu a drží v ruce termohrnek. Má na sobě funkční triko Jacksonville Rays, tepláky a tenisky. Zrzavé vlasy se mu na šíji vlní, protože jsou ještě vlhké, a nenamáhal se oholit. To jeho včerejší odpolední strniště je dneska mnohem výraznější a mně to vůbec nevadí.

„Jo, dej mi vteřinu,“ odpovím, nechám dveře otevřené a běžím do kuchyně sebrat z pultu svoje věci.

Odešla jsem od něj teprve před hodinou. Noc jsem strávila na pohovce oblečená do jeho šedivých tepláků, abych měla čím zakrýt holý zadek. Někdy v noci se ke mně přidal Sy. Když mě probudil budík, byla jsem celá zpocená a mezi nohama jsem měla uvelebeného třicetikilového psa.

Vyklouzla jsem, dokud Caleb ještě spal, a bosá se vydala na ostudnou cestu dolů do kanceláře. Už jsem tam čekala v pozoru, když v 7:00 přišel ten chlápek. Vzal to dobře, všeho nechal a šel mi odemknout. Měla jsem sotva čas se osprchovat a obléknout, než na dveře od bytu zaklepal Caleb, aby mě odvezl na stadion.

„Hotovo,“ prohlásím, když přiběhnu zpátky.

Natáhne volnou ruku a já mu do ní vložím náhradní klíč. „Co to má sakra znamenat?“ zamumlá a hledí na klíč, jako by to byla živá tarantule. „Nejdeš na to moc zhurta, Tornádo?“

„Ha ha,“ odvětím suše a zavřu za sebou. „Podívej, jsi doslova jediný, koho tady znám, jasné? Jsme kolegové a máme společnou zeď. Prozatím budeš mým klíčníkem. Jakmile najdu někoho, kdo tě toho těžkého břemene zbaví, vezmu si klíč zpátky a ušetřím tě dalších hrůz své společnosti.“

Zamračí se a sevře klíč v dlani. „Jak víš, že tuhle nově nabytou moc nezneužiju k páchání zla?“

Vyprsknu a vyškubnu mu z druhé ruky termohrnek. Samozřejmě že jsem si včera v Targetu zapomněla koupit kafe. Nakopnout potřebuju víc než dýchat. Napiju se a okamžitě toho lituju. „Br – do prdele, to je příšerně sladké.“ Strčím mu termohrnek zpátky do ruky a on se zasměje.

„Nikdo tě nežádal, ať to ochutnáš.“

Fuj! Potřebovala bych brusný papír, abych tu chuť dostala z jazyka. „Dát si uprostřed léta mátové mocha může napadnout jenom šílence.“

Jen se dál směje a jde napřed ke schodům.

„Beru to zpátky,“ zavolám za ním.

Zarazí se a ohlédne se přes rameno. „Co?“

„Člověku, který pije mátové kafe, nemůžu svěřit svůj klíč.“ Natáhnu ruku. „Vrať mi ho prosím.“

Jde prostě dál. „Pozdě, Tornádo. Teď už je můj. A pokud doufáš, že ho nepoužiju k tomu, abych ti přerovnal sbírku mušlí, kdykoli se mi zachce, zřejmě sis to dobře nepromyslela.“

„Štveš mě,“ zamumlám, ruku stáhnu a zapnu si zip u batohu.

Jen na to něco zabručí.

Tohle je zřejmě jazyk našeho nového kamarádství. Nadávky a bručení.

Přehodím si batoh přes rameno a vyrazím za ním. Způsob jeho chůze mě donutí zvednout hlavu od mobilu. Dnes ráno rozhodně pokulhává, namáhá víc levou nohu. „Hele – vždyť ty – kulháš. Jsi v pohodě?“

Ztuhne v ramenou, ale neotočí se. „Jo, to nic. Jen mě trochu zlobí koleno.“

Našpulím rty a sleduju, jak schází z prvního schodiště. Když hodnotím jeho držení těla a chůzi, spouští se můj fyzioterapeutický alarm. Trpí bolestí. Kulhal už včera? Neřekla bych…

Zalapám po dechu. „Proboha, že to máš z toho včerejška? Calebe, ublížila jsem ti? Co kdybychom jeli radši výtahem, abys –“

„Ne,“ zabručí znovu. „Nech mě na pokoji.“

No paráda, teď jsem ho nasrala.

S tím chlapem je to očividně jeden krok vpřed, tři kroky zpátky.

Vyjdeme z domu, zamíříme k jeho jeepu a já si okamžitě všimnu, že má nataženou plátěnou střechu. V skrytu duše jsem za to vděčná. Mám sice jako každá pohodová holka ráda, když na mě v jeepu fouká, ale docela jsem doufala, že se mi dneska podaří udělat dobrý dojem. A vlasy po jízdě v jeepu se zas tolik neliší od vlasů po sexu.

Stejně jsem si je radši vyčesala do culíku a zpevnila tužidlem. K nákupnímu seznamu chybějících věcí si přidávám novou: roztok na kontaktní čočky. Došel mi, a tak aby mě celý den nepálily v očích, zvolila jsem místo nich brýle. Jsou docela hezké – s tlustými černými obroučkami, o kterých Tess tvrdí, že v nich vypadám jako hnědovlasá Elle Woodsová.

Jako doktorka Elle Woodsová, protože mám na sobě tmavě modrý zdravotnický komplet. Nejsem si jistá, jaký úbor se tady nosí, ale vždycky je lepší být v pracovním.

„Nemáme náhodou čas zastavit se pro kafe?“ zeptám se, když oba sedíme v autě.

„Káva se podává v tréninkové aréně,“ odvětí pořád ještě mrzutě. „Obvykle je tam i švédský stůl. Je to pro hráče, ale ti nikdy nespořádají všechno a nikomu nevadí, když si poslouží zaměstnanci.“

Jakmile jeep začne couvat, na mobilu mi zapípá zpráva. Od Scotta Tylera, nově jmenovaného lékaře Rays. V ten den, kdy jsem získala stipendium, jsme spolu dvakrát mluvili. Je srdečný a hojně používá slovo „cool“, což je velká změna oproti stoickému doktoru Hallovi.

Dr. TYLER (8:13): Vítejte v Jacksonvillu! Můj syn je dopoledne objednaný k zubaři, tak se trochu zdržím. Pořádejte Sanforda, ať vás dovede za Vicki. Pak sledujte při práci Averyho, dokud nepřijdu.

Semknu rty a vrhnu kradmý pohled na Caleba. Pokouším se odhadnout míru jeho přetrvávající mrzutosti. Zdá se celkem klidný, s pohledem upřeným na silnici pije to svoje hnusné kafe.

„Napsal mi doktor Tyler,“ poznamenám.

Žádná odpověď.

„Dnes dopoledne se zdrží,“ pokračuju. „Psal, že mě máš vzít za Vicki. Kdo to je?“

„Provozní manažerka,“ opáčí. „Pěkná megera.“

„A kdo je Avery?“

„Vedoucí fyzioterapeut.“

V duchu si procházím rozrůstající se seznam jmen a pozic. No jo, Todd Avery. „A je to příjemný člověk?“

„Já s ním nepřijdu moc do styku,“ odpoví Caleb. „Je přísný. Trochu arogantní. Zatím o něm chlapi nic neříkali. Žádné těžší zranění jsme neměli, takže se mě zeptej znovu tak za měsíc.“

Jasně, zbrusu nový tým. Noví zaměstnanci. Čistý štít. Nikdo se zatím neosvědčil, nejen já.

„Ale doktor Tyler je oblíbený,“ dodá. „Je to pohodář. A první, co udělal, bylo, že nařídil dietologům, ať chlapům zvýší denní příjem sacharidů. To byl úspěch.“

Ušklíbnu se. Je to chytrý způsob, jak si hráče získat. Ruku, která ho krmí, člověk nekouše.

Zabořím se do sedadla. „A co si zatím myslíš o týmu? Jak velkou máme šanci na dobrou první sezonu?“

Pokrčí rameny. „První sezona je vždycky těžká. Chlapi se musejí navzájem líp poznat. Můžou sebevíc trénovat, ale posunou se kupředu, teprve když budou hrát. Potřebují zkušenosti. Opravdové zkušenosti se hrou v týmu, kdy na tom záleží.“

„Hm, zkoušku ohněm,“ podotknu. „Nebo v tomhle případě ledem.“

„Přesně tak. Odsud je už vidět stadion,“ dodá a kývne před sebe.

Vykouknu čelním sklem a nedokážu potlačit úsměv, když se před námi vynoří nezaměnitelná silueta zbrusu nové arény.

„Stavba se ještě dokončuje,“ poznamená a zbytečně ukáže na dva jeřáby. „Ale tréninkové centrum je tamhle vlevo.“ Ukáže na druhou, menší budovu. „To je hotové, včetně všech potřebných zařízení, tělocvičen a kanceláří. Na prvních deset utkání sezony se bude muset jezdit ven, dokud se nový stadion nedostaví. To cestování bude hrůza, ale aspoň pak budeme hrát doma skoro měsíc v kuse. To se prakticky nikdy nestává.“

Znovu se opřu a snažím se nevnímat, jak se mi žaludek svírá nervozitou. Připadám si jako první den ve škole. „Pověz mi něco o hráčích. Jsou mezi nimi nějaké primadony? Zlá krev? Sváry?“

Zamračeně se na mě podívá. „Copak sis o nich vůbec nic nezjistila, než jsi vzala tuhle práci?“

„Ne,“ odvětím vesele. „Nebylo kdy. Byla jsem v pořadníku na Barkleyho stipendium a dozvěděla se, že nastupuju, až…“ Podívám se na čas na mobilu. „Jo, přesně před osmačtyřiceti hodinami. Za tu dobu jsem balila všechny svoje věci, tvrdla na letištích, sháněla svoje zavazadla, zabouchla si dveře na vlastním balkoně a snášela tvou nabručenost,“ zakončím to a vrhnu na něj podrážděný pohled. „Takže ne, na rovinu ti říkám, že o Jacksonville Rays nevím zhola nic. Nedokážu jmenovat jediného hráče. Ani jsem nevěděla, že takový tým existuje, dokud mi neoznámili, že se mám přestěhovat. Ale učím se rychle.“

Vyprskne smíchy. „Kristepane. Tohle je teprve zkouška ohněm.“

„Viď?“ opáčím s úsměvem. „Mohl by mi tedy můj nový soused a klíčník podat pomocnou ruku… a prozradit pár tajemství? Nějaké zákulisní informace? Klevety? Pomluvy?“

Zaúpí. „Přestaň, prosím tě.“

„Spusť, nebo budu pokračovat,“ rýpnu si do něj. „Vyklop to. Všechny drby, každou –“

„Kurva, přestaň,“ zavrčí. „Bože, ty jsi horší než čivava.“

„A to v sobě ještě nemám kofein,“ opáčím se smíchem.

Vzdychne a sevře pevněji volant. „Chlapi jsou fajn. Někteří spolu hráli už dřív, jako třeba Karlsson a Langley. Oba hrají v zahajovací sestavě na křídle a jsou dobře sehraní. Brankář je pruďas. Byl první, s kým Rays podepsali smlouvu. Jmenuje se Ilmari Kinnunen, ale všichni mu říkají Mars.“

„No ne, proč zrovna Mars?“

Ušklíbne se. „Protože jeho jméno nedokáže nikdo správně vyslovit.“

„A co obrana?“ Znám hokej natolik, abych věděla, jak jsou obránci důležití. Obvykle hrají v páru, a pokud mezi nimi vládne dobrá chemie, bruslí někdy léta ve stejné dvojici.

„Slušná,“ odvětí. „Lepší než útok. Dneska se hraje exhibiční zápas.“

Přikývnu. Přijíždíme k tréninkovému komplexu a já se nakláním dopředu, jak se mě zmocňuje vzrušení.

„Mám v týmu kámoše,“ pokračuje Caleb, zatímco vjíždí do tmy krytého parkoviště. „Byl první obránce, kterého do týmu vybrali.“

Podívám se na něj, sundám si sluneční brýle a vyměním je za normální. „To je super. Takže teď jsou z vás kolegové?“

„No, jak ses ptala na ty primadony,“ prohodí. „Tak abys neřekla, že jsem tě nevaroval.“

„Ouvej. Jak se jmenuje?“

„Compton,“ odpoví. „Číslo 42, Jake Compton. Udělej mu ze života peklo. Zaručuju ti, že si to zaslouží.“

Když zajede na volné místo a vypne motor, směju se. „Tak dobře, budu se snažit. Jakea Comptona jsem si právě přidala na seznam hříšníků.“

Rachel

Když mi Caleb sežene hrnek s kafem, vezme mě výtahem do kanceláří vedení ve třetím patře. Zatímco jedeme nahoru, pípne mi v mobilu automatické oznámení. Moje dvě chybějící zavazadla jsou právě na cestě do Jacksonvillu! Co na tom, že jsem pořád nervózní? Držím v ruce kafe a večer budu mít zase kompletní šatník.

Zrovna popíjím tu tekutou lahodu, když se výtah otevře do dlouhé chodby, z obou stran lemované dveřmi. Střešními okny dovnitř proudí jasné slunce a na podlaze je zvláštní vzor, který vypadá jako voda. Stěny jsou natřené v barvách Rays – tyrkysový základ s bílými, námořnicky modrými a tmavě oranžovými prvky.

Caleb mě zavede prvním vchodem po levé straně do malé čekárny. Není tu žádná recepce, jen čtvery další dveře, které vedou do různých kanceláří.

„Tohle je provozní oddělení,“ vysvětlí mi. „Tady je Vicki.“ Zaklepe na dveře úplně vpravo.

„Pojďte dál!“ ozve se ženský hlas.

Caleb otevře dveře. „Ahoj, Vic.“

„Jé, ahoj, zlato.“

Vykouknu zpoza něj a spatřím starší černošku ve stylovém kostýmku, s perlami a nalíčenými rty.

„Vedu ti tu chybějící doktorku,“ prohlásí Caleb.

„Ach, díkybohu,“ vykřikne Vicki a vstane od pracovního stolu. „Doktorko Priceová, pojďte sem, drahoušku. Slyšela jsem o těch příšerně zpožděných letech.“

Než se naděju, drží mě v pevném objetí a halí do svého květinového parfému.

„Takové přivítání v Jacksonvillu. Řeknu vám, to létání se dneska ani nevyplatí.“

Zasměju se a objetí opětuju. „To je fakt, byla to hrůza. Pořád ještě postrádám dvě zavazadla. Ale Caleb byl zlatý,“ dodám. „Vyzvedl mě na letišti a pomohl mi se ubytovat.“

Vicki mě pustí a přísně se na Caleba podívá. „Choval se slušně?“

Caleb obrátí oči v sloup. Očividně jsem se trefila v tom, že je mrzout.

„Koupil mi tacos,“ odpovím.

„Hodný kluk,“ prohlásí Vicki a cestou zpátky ke svému stolu ho poplácá po tváři. „Přines mi účet, jestli to chceš proplatit.“

Caleb zafuní a strčí si ruce do kapes. „Myslím, že si těch pár tacos můžu dovolit, Vic.“ Pak se podívá na mě. „Takže, doktorko, všechno v pohodě? Musím…“ Ukáže palcem přes rameno.

„Samozřejmě,“ vyhrknu. „A ještě jednou díky, Calebe. Vážně.“

Oběma nám kývne na rozloučenou a vypadne.

„Tak se posaďte, drahoušku,“ pobídne mě Vicki a přesouvá na stole papíry. „Mám tu pár dalších věcí, které musíte podepsat. Ozvali se mi z autosalonu. Dnes odpoledne byste měla mít připravené auto. Dohadovali se o ceně za leasing. Nakonec jsem je musela obměkčit permanentkami.“

„Výborně,“ pronesu se směsicí úlevy a hrůzy. Řídím strašně nerada. To je zatím jediná nevýhoda Jacksonvillu. Město je hrozně rozlehlé, takže se v něm člověk bez auta neobjede.

„A byt vám vyhovuje? Žádné problémy?“

Ztuhnu s hrnkem kafe napůl cesty k ústům. Ještě nevím, jestli mám chuť se někomu svěřovat s tím, co se mi stalo na balkoně. Už tak je ponižující, že o tom ví Caleb. „Ehm… ne, je perfektní.“

„Je tady?“ zazní hlasitě z chodby.

Ohlédnu se přes rameno a vidím, že hlavním vchodem se dovnitř hrne drobná žena s dokonale upravenými blonďatými kudrnami. Má jasně modré oči a srdečně se usmívá. Stejně jako Vicki je i ona elegantně oblečená a na podlaze klapou vysoké podpatky jejích stylových černých lodiček, když míří rovnou k nám. Hodí na zem obrovskou tašku. Páni, takhle má vypadat čiperná Elle Woodsová. Kam já se na ni hrabu.

„Vy jste ta naše nová stipendistka?“ promluví se silným jižanským přízvukem. Že by z Georgie? Nebo Alabamy?

Vstanu a podám jí ruku. „Ano, zdravím. Jsem doktorka Rachel Priceová.“

Podívá se na mou nataženou ruku a zasměje se. „Ale má milá, tady na jihu se objímáme.“

Než se naděju, už podruhé za pouhých pár minut mě někdo tiskne v náruči.

Potom mě pustí. „Já jsem Poppy St. Jamesová, vedoucí PR za Rays. A upřímně mám obrovskou radost z toho, že se náš tým letos podílí na stipendijním programu. Vždyť kdo by nevítal pozitivní reklamu? A když jsem se dozvěděla, že naší novou stipendistkou budete vy? To mě úplně dostalo!“ dodá, položí si ruku na srdce a usměje se na Vicki.

Můj úsměv naproti tomu začíná povadat. Obávám se, že vím, kam tohle spěje.

„Chci říct, že jste nejen krásná a nesmírně talentovaná,“ dodá s důrazem na každém slově, „ale navíc jsem se dozvěděla o vaší rodině. Vždyť co jiného se hodí k hokeji tak dobře jako rock, nemám pravdu?“

Teď to přijde…

„Povězte mi, myslíte, že by váš tatínek měl zájem přijít se tuhle sezonu podívat na zápas?“

A je to tady.

Můj úsměv je naprosto falešný. Jenže takhle to holt chodí v životě dcery celebrity. Jakmile si to lidi uvědomí, přestanu pro ně existovat. Jsem jen spojka, jejímž prostřednictvím se pokoušejí dostat k mému otci.

„Ehm, no, víte, já přesně neznám jeho program,“ uhýbám.

„O čem to vy dvě mluvíte?“ zeptá se Vicki nechápavě.

Poppy ode mě odvrátí zrak. „Copak jsi o tom neslyšela? Naše nadaná nová stipendistka má špetku hvězdného lesku. Její táta je Hal Price z Ferrymenů!“

Vicki vykulí oči. „To je nějaká kapela?“

Poppy zalapá po dechu. „Nějaká kapela? Vicki, vždyť to je jedna z největších rockových kapel všech dob! Patří pro boha živého vedle Stonů, Aerosmith a Zeppelinů – do rockové Síně slávy!“ Obrátí pozornost zpátky ke mně a položí mi ruku na paži. „Když jsem to řekla svému bratrovi, přísahám, že málem spadl ze židle.“

„To je paráda,“ pronesu, pořád s tím shovívavým úsměvem.

„Povězte mi, hraje někdy státní hymnu? Jako Hendrix, chápete? No nebylo by to úžasné, Vic?“ Vzrušením málem piští. „Ferrymeni na našem stadionu! Dovedeš si to představit?“

„To by bylo opravdu skvělé,“ odpoví Vicki.

„No, víte, můžu se zeptat,“ prohlásím, protože vím, že tohle neskončí, dokud něco neřeknu.

Poppy se podívá do telefonu a zároveň se přehrabuje v té obří brašně, kterou odložila u dveří. „Promiňte, mám dneska dopoledne tři tiskovky, jednu za druhou, a nemůžu sehnat Claribel. Chtěla bych, aby udělala pár fotek Rachel při práci – jejda – nevadí, když ti tak budu říkat?“

„Poppy, drahoušku, dýchej,“ poradí jí se smíchem Vicki.

Poppy zmlkne a zavře oči. Zhluboka se nadechne, aby se uklidnila, a pak je zase otevře. „Díky, Vic. To jsem potřebovala. Omlouvám se, jsem poslední dobou úplně rozhozená. To je vším tím stresem před prvním zápasem.“

„Každý je teď trochu vynervovaný,“ chlácholí ji Vicki.

Poppy se usměje a přistoupí ke mně se složkou v ruce. „Přísahám, že nejsem vždycky taková. Dovedu se chovat normálně. Uvidíš. Snad si to všechno sedne, až sezona začne.“

„Určitě,“ odpovím. V mých očích opět stoupla. Vážím si její upřímnosti. Před chvilkou totálně vyšilovala, ale aspoň si to uvědomila a omluvila se.

Vezmu si od ní desky. „Co to je?“

„To je program nejbližších PR akcí,“ vysvětlí mi. „U nového týmu nemůžeme spoléhat jen na hráče, že klub proslaví.“

Vytáhnu vrchní papír a prohlížím si ho. No to mě poser. Je to rozvrh den po dni pro nadcházející dva měsíce, plný nejrůznějších událostí od setkání s hráči v nemocnici po něco s názvem Fin Fest, co se koná příští týden. Prakticky se tu nenajde den, kdy by se nic nedělo, a to včetně některých víkendů.

„To se mám všech těchhle akcí zúčastnit?“ zeptám se a zvednu zrak od seznamu k Poppy.

„No ano, nebude to skvělé?“ opáčí s úsměvem. „Přemluvili jsme trenéry, aby se k nám přidali, hokejisty, dokonce i zaměstnance. Jak jsem říkala, každý musí přiložit ruku k dílu. Doufám, že jste týmová hráčka, protože tuhle hru hodláme vyhrát.“

„Jakou hru?“ zeptám se a uložím papír zpátky do desek.

Konečně zvedne zrak od telefonu. „Hru s velkým H. Jedinou, na které záleží.“ Přimhouří oči a semkne rty. „Na téhle úrovni ve sportu nikdy nejde jen o sportování, Rachel. Jde o všechno. Naše nejdůležitější utkání letošního roku se nebude odehrávat na ledě. Budeme dobývat srdce a duši Jacksonvilleských občanů. Musíme hokejovému světu ukázat, že Rays jsou tady a už tu zůstanou.“

Caleb

Kdyby mi před deseti lety někdo řekl, že se ze třetí volby draftu NHL stanu vyhlášeným brusičem nožů, vysmál bych se mu do ksichtu. Žiju hokejem. Odjakživa jsem jím žil. Ale vždycky šlo o jeho hraní, nikoli o přihlížení z lavičky.

Jelikož jsem vyrůstal v Minnesotě, naučil jsem se bruslit skoro stejně brzy jako chodit. Hrál jsem hokej celou střední školu, až jsem získal prestižní místo coby začínající útočník za Michiganskou univerzitu. Přezdívali mi Blesk, protože jsem bruslil tak zpropadeně rychle. Moje rodina si dělala velké naděje, že se jméno Sanford dostane do NHL.

A dostalo… na sedm minut.

Přesněji řečeno sedm minut a třináct vteřin. Takhle dlouho jsem byl na ledě. Jeden ošklivý náraz do mantinelu, brutálně zlomené koleno a moje kariéra skončila, ještě než začala.

Pittsburgh si mě nechával na seznamu zraněných o něco déle než rok, dokud nebylo jasné, že rehabilitace obnoví funkce kolene pouze částečně. Dostavilo se příliš mnoho komplikací – nečekané zanícení, nebezpečná infekce a třetí operace. Dodnes mi drží koleno pohromadě tři šrouby.

Během mého života před zraněním dávalo všechno smysl. Věděl jsem přesně, co chci. Měl jsem vůli i přirozený talent. Nemusel jsem se skoro vůbec učit, a přesto jsem dostával dobré známky. Když jsem chtěl nějakou holku, stačilo ukázat prstem. Večírky, pití, kamarádi – všeho jsem předtím měl vrchovatě.

Jenže teď žiju v době poté. Poté je temné období, kdy se den co den budím s bolavým kolenem. Kdy se po většinu času uzavírám do sebe. Kdy mi každou chvíli hrozí, že propadnu depresi. V rozmezí dvou let jsem se od nástupu do NHL a podepsání dvouleté smlouvy v hodnotě mnoha milionů dolarů dostal až k obsluhování ve sportovním baru v Minnesotě v Duluthu.

Život mi zachránil Jake. Jako kluci jsme hráli ve stejné mládežnické lize a nakonec jsme se oba dostali do Michiganu. Já byl v tom roce třetí draftovaný do NHL, on byl v pořadí třináctý. Nastupovali jsme společně do Penguins.

Po zranění jsem s ním tak jako se všemi ostatními úplně přerušil kontakt. Jenže Jake není ten typ, který nechá něco nebo někoho na pokoji. Nemělo mě překvapit, když se jednou večer během mé směny objevil v baru s jednosměrnou letenkou. Zrovna ho koupili Los Angeles Kings a byl nesvůj z toho, že se má sám stěhovat na druhý konec země. Dal mi tu letenku, objednal si burger s hranolky a nechal mi spropitné deset tisíc dolarů s poznámkou dole na účtu: „Budeš mít vlastní pokoj. Jo a přihlásil jsem tě na lekce surfování. Nastupuješ v pondělí.“

Nepřemýšlel jsem. Prostě jsem odešel z baru, spakoval si všechno do dvou kufrů a nastěhoval se do volného pokoje v jeho bytě v centru Los Angeles. Zpátky jsme se nikdy neohlíželi.

A teď, o šest let později, jsme tady. Jake je jedním z nejlépe hodnocených obránců v lize, známý svou schopností narážet protivníky na mantinel. Byl jedním z prvních hráčů, které Jacksonville koupil. A nic přede mnou netají, takže vím, že má pětiletou smlouvu s platem víc než sedm milionů ročně. K tomu obdržel pěkný bonus při podpisu smlouvy. Tak pěkný, že si za něj koupil dům na pláži. Na úchvatném místě, kousek od vody a se skvělým výhledem na moře.

A taky vím, že místo kustoda mi zařídil on. Sám mi o tom nic neřekl a ani neřekne, ale mně je to jasné. Je to pro mě první práce ve světě hokeje po šesti letech. Bylo načase vrátit se domů. Jake si to uvědomoval stejně jako já.

Proto teď stojím v úzké chodbě před tréninkovou halou a brousím nože Jakeovi – svému nejlepšímu kámošovi a průvodci tím šíleným, těžko pochopitelným světem poté.

Vypnu brusku a prohlížím si nůž zblízka. Za mnou se protahují dva hokejisti v úplně nových tréninkových dresech. „Čau, chlapi, vypadáte dobře,“ zavolám na ně.

Zazubí se. Jsou hodně mladí, oba nováčci. Těsně za nimi jde Sully a rukou v rukavici mě poplácá po rameni. Josh O’Sullivan s číslem 19 je po dvanácti letech veterán NHL. Počítám s tím, že ho trenér udělá kapitánem. Josh je skvělá volba – usadil se, má rodinu, nedělá žádné skandály a prý umí zacházet s grilem.

„Hele, dneska se jde na večeři do Ripu,“ prohodí, když mě míjí. „Slavíme konec předsezony. Buď tam!“

Mávnu na něj a zamířím opačným směrem ke skladu výstroje. Jakeovy nože byly poslední, které jsem dnes ráno musel nabrousit. Nesu do šaten čerstvou várku prádla.

„Hele, Sanny,“ zavolá na mě Morrow. Další obránce. „Slyšel jsi o té večeři v Ripu?“

„Jo, řekl mi o tom Sully.“

„Super. Jdeš?“

„Asi jo.“ Hodím mu jeho dres. „Někde jíst musím.“

Strčí do dresu hlavu. „Paráda. Bereš s sebou svého Pé es dé?“

P. S. D. Partner ve společné domácnosti. Jednou z prvních věcí, kterou hokejisti udělali, když nastoupili do Rays, bylo, že si založili skupinový chat. Nejsou v něm všichni hráči. Pro některé horlivější nováčky to je dokonce choulostivé téma, protože je nikdo nepřibral do party.

Když chlapi zjistili, že v tom chatu jsem já, mohli se z toho pominout. Jako požár se šířil fór, že mě přidat museli, protože jsem Comptonův partner ve společné domácnosti. Ani spolu už nebydlíme, ale stejně se ta přezdívka ujala a oba ji teď používáme jako výmluvu, když se potřebujeme z něčeho vyvléknout.

„Nemám tušení,“ odvětím. Když se nad tím zamyslím, neviděl jsem ho celé dopoledne. „Kde vůbec je?“

Morrow jen pokrčí rameny. „Nemám páru. Nedostavil se na ranní poradu.“

Souká se kolem mě a já zatím vytáhnu z kapsy telefon a naťukám zprávu.

CALEB (10:45): Kde kurva jsi? Exhibiční utkání začíná v 11.

Na spodku displeje se okamžitě objeví tečky.

JAKE (10:45): No ne, snad se ti po mně nestýská, kotě? Potřebuješ něco hezkého, na co by ses mohl dívat?

Vyprsknu a zavrtím hlavou. Jenže pak se mi před očima mihne obrázek obličeje, který je mnohem hezčí než ten jeho… s tmavýma očima, dlouhými černými řasami a našpulenými rty. Lemovaný ořechově hnědými vlasy a zdobený tím malým zlatým kroužkem v nose. Dnes ráno si ho vyndala. Bylo to první, čeho jsem si všiml, když otevřela dveře.

Přičarovaný obrázek Rachel se mnou dělá víc než jen to. Najednou jako bych ji znovu na sobě cítil, tiskne se ke mně tak pevně, že jsme prakticky kůže na kůži. Na žebrech vnímám tlukot jejího srdce, v dlaních hebkost její pokožky – její boky a nahý zadek.

Kurva, málem jsem přišel o rozum, když jsem zjistil, že přelézá jako nějaká zpropadená opice ke mně na balkon jen v tangách. Je nebojácná. Šílená. Prostě tornádo.

Nebudu lhát, v jednu chvíli jsem myslel, že mě políbí, což by byla kurevsky velká chyba. Po šesti letech vypořádávání se s takovou fyzickou a emoční zátěží jsem pořád ještě v prdeli. Nejsem vhodný pro nikoho, natožpak pro kolegyni, se kterou máme společnou zeď.

Zvednu mobil a vyfotím Džejloua, dokud je bez dresu a vystavuje na odiv hruď s kudrnatými černými chlupy.

CALEB (10:48): Ne, když budu potřebovat zahřát, mám tohohle přítulného medvěda.

Jake mou zprávu okamžitě dislajkne. Chvilku nato mi telefon zapípá.

JAKE (10:49): Jestli mě necháš kvůli Džejlouovi, přísahám, že skočím pod auto.

V mobilu mi naskočí fotka. Je to jeho záběr zblízka, s kšiltovkou staženou hluboko do čela. Mračí se. Stěží, ale přece přečtu slova na ceduli za jeho hlavou.

CALEB (10:50): Co sakra děláš na dopravním?

Telefon začne zvonit. Zvednu ho a strčím si ho k uchu, zatímco se rozhlížím po šatně. Kdykoli ji chlapi použijí, vždycky to vypadá, jako by se po ní přehnala větrná smršť.

„Kámo, to ani nechtěj slyšet,“ zamumlá Jake.

„Co se stalo?“ Kývnu na Jerryho, druhého kustoda. Společně se pouštíme do úklidu.

Jake zaúpí. „Podle všeho nějaký chytrák, který mi minule pomáhal, posral moje údaje. Přehodil datum mého narození.“

„To je na prd.“

„Jo. Vicki vyhrožovala, že pokud to nenechám opravit, zruší mi smlouvu. Uhání mě kvůli tomu už dva týdny, jenže já na to pořád zapomínal.“

„Takže nestihneš zápas?“

„Nestihnu, Vicki si přece musíme předcházet, ne?“

„To rozhodně,“ odpovím a hodím do koše slupku od banánu.

Jake znovu zaúpí. „Pořád je přede mnou ve frontě snad tisíc lidí. A hele, neřekl jsi mi, jak to dopadlo s tou novou doktorkou. Jakže se jmenuje?“

Skupinový chat byl celou hodinu zaplavený zprávami, jak se šířila novina o Rachelině přítomnosti. Jako první do chatu přispěl Novy hláškou „bacha, sexy doktorka“. Od té chvíle se chlapi předháněli, kdo ji kde spatří. Podle posledního hlášení je nejspíš někde v oddělení fyzioterapie.

„Nóó… nic dalšího se nestalo,“ lžu, jako když tiskne.

Řekl jsem mu o vibrátoru. Nevím, proč se mi nechce mu vyprávět, co se stalo na balkoně. Něco mi v tom brání… Asi to, jak zranitelně ke konci působila. Napřed to bylo k smíchu a pak najednou nebylo. Mám potřebu ji chránit.

„Do prdele – hele, právě vyvolali moje číslo. Musím padat.“

„Jo – a přijdeš dneska?“

Jenže Jake zavěsí dřív, než větu dokončím. Debil. Tohle mi dělá pořád.

„Hele,“ osloví mě Jerry. „Co je na tom pravdy, že tu máme novou sexy doktorku?“

Zaúpím. Uplynuly sotva dvě hodiny jejího prvního dne v práci, a už to tu hučí jako v nějakém pitomém úle. Tohle může skončit jedině katastrofou. Mám v plánu sedět se založenýma rukama, cpát se popcornem a sledovat, jak jim to dává sežrat.

Rachel

„Vaše zkušenosti vypadají skvěle, Priceová,“ poznamená doktor Tyler, starší čahoun s postavou maratonce, stříbrnými vlasy a tmavýma očima. Jako by se ani na chvilku nedokázal přestat usmívat. Oproti doktoru Hallovi je to velká změna.

Kliká myší a hledí na obrazovku svého notebooku. „Máte za sebou vynikající kombinaci základní zdravotní péče a fyzioterapie, což vždycky rád vidím. Museli jsme si tady práci hodně přehazovat. Jak se kvapem blížíme k začátku sezony, zjišťuju, že bych potřeboval pár dobrých žonglérů.“

Zasměju se. „Tak žonglování mi docela jde.“

„Vypadá to tak,“ odvětí.

„Jen po mně prosím nechtějte, abych s něčím žonglovala doopravdy,“ dodám honem.

Usměje se. „Nebudu lhát, myslím, že jste pro náš tým vhodnější než ten první stipendista, kterého vybrali. Sehnal jsem si nějaké informace o rehabilitačním středisku doktora Hally a obdivuju jeho celostní přístup a preventivní terapii. Hojení těla dřív, než se vážně zraní. Velmi předvídavé myšlení. Chci podobné inovace zavést u Rays.“

„Ráda udělám, cokoli bude v mých silách, abychom tu takovou péči zajistili,“ prohlásím.

Spráskne ruce. „Výtečně. Hned zkraje máme pár hráčů na seznamu zraněných. Budete je mít na starosti a dohlížet na to, jak se zotavují.“

Přikývnu a vytáhnu z batohu tablet, abych si mohla dělat poznámky.

„Tuhle sezonu budete spolupracovat s Averym. Ale opatrně,“ varuje mě. „Je přesvědčený, že zná všechno nejlíp… pokud víte, jak to myslím,“ zakončí to s významným pohledem.

„Ano, pane.“

Dělám v tomhle oboru dost dlouho na to, abych dovedla číst mezi řádky. A vzhledem k tomu, že jsem s Averym právě strávila hodinu v rehabilitačním sále, Tylerovo poměrně důrazné varování si beru k srdci. Avery rád všechno řídí a nejspíš se mu bude příčit nechat si radit od ženy. Můžu se mýlit, ale působí tak na mě.

„Všichni hráči zahajovací sestavy se právě chystají na poslední kolo prohlídek,“ pokračuje Tyler. „Chtěl bych, abyste u toho byla,“ dodá. „Budete naše kontrolorka kyčlí a kolen. Žádný hokejista nevleze na led, dokud nezíská svolení od vás.“

Poposednu a žaludek se mi sevře nervozitou. „Páni, to je – vždyť jste mě ještě neviděl pracovat, pane. Opravdu na mně chcete nechat rozhodování o tom, kdo může hrát?“

„Jsou snad ve vašich záznamech nějaké lži, Priceová?“

„Cože? Ne, ovšemže ne –“

„Nepromovala jste na Univerzitě Jižní Kalifornie a s červeným diplomem z kineziologie?“

„No to ano –“

„Vystudovala jste obor sportovní lékařství na Kalifornské univerzitě v Los Angeles, kde jste zároveň absolvovala praxi u Lakers a ve fotbalovém klubu Galaxy?“

Copak se můj životopis naučil nazpaměť? Připadám si divně, když mi ho takhle cituje. „Ano, ale –“

„A naposled jste dva roky působila v rámci tříletého rezidenčního programu primární péče na Sportovní klinice v Cincinnati.“

„Ano.“

„Kde jste pracovala přímo pod vedením doktora Benjamina Hally, jednoho z nejlepších v oboru – neprozraďte mu, že o něm tohle říkám,“ dodá rádoby šeptem.

To už se směju. „Neprozradím, pane.“

„A když jste tam byla, ošetřovala jste sportovce, poskytovala fyzioterapii a základní lékařskou péči, dávala kortizonové injekce – a dokonce jste si odpracovala hodiny na operačním sále,“ zakončí to, očividně ohromený.

Je to sice všechno pravda, ale zní to líp než skutečnost. Operační sál není zrovna moje oblíbené místo. Radši se sportovci pracuju před tím nebo po tom, co se dostanou pod ruku chirurgům. Jenže doktor Halla požaduje od všech svých rezidentů celostní vzdělání, a tak jsem si musela odbýt pozorování výměny kyčelního a kolenního kloubu, ať jsem chtěla, nebo nechtěla.

„Podle vašich záznamů jste pracovala s kdekým, od olympijských plavců přes profesionální hráče golfu po – pamatuju si správně, že dvanáct fotbalistů z Cincinnati Bengals?“

Vzdychnu, protože mě štve, že jsem o svých schopnostech začala pochybovat. „Ano, pane.“

„V tom případě, Priceová, myslím, že není co dodat,“ prohlásí, pokrčí rameny a zase se tak laskavě usměje. „Máte požadovanou kvalifikaci. Sakra, máte víc, než co požadujeme. Naši hokejisti budou v dobrých rukou. A potřebuju, aby každý přispěl svou troškou do mlýna. Jste připravená pustit se do práce?“

Přikývnu. „Ano pane. Jsem rozhodně připravená.“

„Skvělé. Tak pojďme. Exhibiční utkání začíná v jedenáct a chci, abyste kluky viděla na ledě. Požádám Hillary, ať dohlédne na to, aby se k vám hokejisti začali objednávat na prohlídku, řekněme… od pondělka? Ať máte víkend na zabydlení. Je to takhle přijatelné?“

Usměju se a vstanu spolu s ním. „Ano, pane, naprosto.“

Zaúpí. „Jo a klidně si odpusť to ‚pane‘. Říkej mi Scotte, Tylere, jakkoli, jen ne ‚pane‘. Až příliš mi to připomíná mého otce,“ dodá a málem se otřese.

Rozesměju se. „Jasně. A ty mi říkej Rachel.“

Natáhne se přes stůl a znovu mi podá ruku. „Vítej u Rays, Rachel. A teď se pojď seznámit s týmem.“

Rachel

V tréninkové hale panuje čilý ruch. Tyler mě vede k vyhrazenému prostoru na tribuně u středu kluziště, chráněnému plexisklem. Z ledu stoupá chlad a na pažích mi z něj naskakuje husí kůže. V kabině už sedí pár dalších lidí s tablety a deskami v rukách. Zběžně se navzájem představíme, i když přes rámus z reproduktorů není skoro nic slyšet.

Averyho už znám. Je to velký chlap, stavěný jako fotbalový obránce. Vlasy má nakrátko oholené a čelo zbrázděné vráskami. Vedle něj sedí mladík, kterého jsem předtím viděla v rehabilitačním sále. Asi praktikant. Je mimořádně hezký – vysoký a hubený, opálený dohněda a s popraškem pih na tváři. Oči má sytě zelené, černé kudrnaté vlasy stažené z obličeje sportovní čelenkou. Když nás spatří, usměje se a zamává na Tylera.

Na druhé straně kluziště je tribuna plná nadšených fanoušků těšících se na exhibiční utkání. Z reproduktorů duní hlasitá hudba, zatímco po ledě krouží hokejisti.

„Je tohle Mars?“ zeptám se Tylera a ukážu na brankáře.

Tyler se uchechtne. „Kinnunen? Kdepak. To je Kelso, druhý náhradník. Bojuje s Davidsonem o místo na hráčské lavici. Věř mi, až bude na ledě Kinnunen, tak to poznáš.“

Zahlédnu Caleba, jak se sklání nad něčí bruslí a vyškubává z ní nůž. Zaklapne do brusle nový a pleskne hráče po kotníku. Hokejista okamžitě přeskočí mantinel a je zpátky na ledě.

Caleb se rozhlédne kolem sebe, všimne si mě a já mu zamávám. Chladně na mě kývne a odvrátí se. Obrátím oči v sloup, ale chvilku nato mi zapípá telefon.

CALEB (11:03): Jak to jde první den, Sexy doktorko?

Vyprsknu a zvednu k němu zrak, ale už je pryč.

RACHEL (11:03): Sexy doktorko? To jako vážně? Co se stalo s Tornádem?

Spustí siréna a hokejisti opustí plochu.

CALEB (11:04): Tornádo jsi pro mě. Pro ostatní chlapy jsi Sexy doktorka.

K mé hrůze mobil znovu zapípá a na displeji se objeví screenshoty ze skupinového chatu. Očividně mě uplynulou hodinu sledovali jako nějakého geparda, který někomu utekl a volně pobíhá po budově. Je to nanejvýš trapné.

„Panebože,“ zaúpím a naťukám odpověď.

RACHEL (11:04): Co mě to bude stát, když mi pomůžeš se té přezdívky zbavit?

Telefon je tichý několik minut, a tak se usadím s tabletem, připravená dělat si poznámky, protože hokejisti už za jásotu fanoušků vyjíždějí na kluziště. Je to jen exhibice, takže Rays hrají mezi sebou. Jedna polovina hráčů má na sobě bílé tréninkové dresy, ta druhá tyrkysové. Druhý náhradní brankář, Kelso, je v bílém.

Diváci zaburácí, když na led vjede gólman v tyrkysovém dresu, a já zalapám po dechu. Je mohutný. S betony vypadá i obyčejný chlap jako Optimus Prime, ale tenhle se proti Kelsovi tyčí jako hora.

„Tóóóhle je Kinnunen.“ Tyler se zazubí. „Dvojnásobný vítěz Stanley Cupu a hvězda finské ligy. To je Mars.“

„Jo, došlo mi to,“ opáčím. Cinkne mi telefon, ale já nedokážu odtrhnout oči od Marse. Jak je možné, že někdo takhle velký dělá brankáře? Vždyť nemůže být dost mrštný a pohotový. Právě teď se líně valí k brance jako nějaký grizzly, dvakrát tak velký ve srovnání s nejbližším hráčem.

Zaujme svoje místo před brankou a zvedne mřížku masky, aby se napil. Prakticky to jediné, co z něj vidím, je blonďatý plnovous.

„Kinnunen se dostal do užšího výběru pro finský olympijský tým,“ poznamená Tyler. „Do města přijedou na pár utkání skauti podívat se, jak hraje.“

„To je super.“ Posunu se na lavičce dopředu. „Jsou tu letos nějací další nadějní olympionici?“

„Netuším,“ odpoví. „O Kinnuneovi vím jen proto, že se mi ozval zástupce Finského svazu ledního hokeje a chtěl jeho zdravotnickou dokumentaci.“

„Tu jim můžeme poskytnout?“

„Se souhlasem hráče ano. Pokud s tím hráč souhlasí, můžeme jeho dokumentaci poslat třeba jeho pošťákovi.“

Zasměju se a kouknu na mobil.

CALEB (11:10): Ani za nic na světě, Tornádo.

Zazubím se, a když se po něm rozhlédnu, vidím, že je opět tady. Mluví s jedním z těch v tyrkysovém dresu a podává mu helmu. Vzápětí vyvolají jeho číslo a on zamíří na led.

„Číslo 19, Josh O’Sullivan,“ oznámí mi Tyler a ukáže na hráče. „Chlapi mu říkají Sully. Měl poměrně dost zranění. Hodně ho zlobí levé rameno. Sleduj ho jako ostříž.“

Přikývnu a poznamenám si jeho číslo.

„A ten v bílém tamhle, s číslem 22, to je Novy. Lukas Novikov. Pěkný vtipálek. Před dvěma dny ten pitomec zakopl na běžeckém pásu o rozvázanou tkaničku a pořádně sebou praštil. Kontroluj mu příštích pár dní koleno. Tvrdí, že mu nic není, ale tihle chlapi jsou schopni zatajit pneumotorax, aby nemuseli z ledu.“

Zapíšu si i jeho jméno.

„Tohle už určitě víš, Priceová, ale jedna věc je, co ti budou tvrdit, že jim je, druhá, co uvidíš na vlastní oči, a třetí, co ti říká instinkt,“ vysvětluje Tyler. „Když se chceš dopátrat pravdy, nesmíš se spoléhat jen na jedno.“

„To dobře znám,“ opáčím. „Pokoušel ses někdy vysvětlit během playoff fotbalovému obránci, že nemůže nastoupit s natrženým meniskem?“

Uchechtne se. „Jo, to jsi trefila. Není vždycky příjemné hrát si na zlého poldu, ale jsme tu koneckonců od toho, abychom je chránili, i před nimi samotnými,“ prohlásí. „Při troše štěstí vydrží hrát několik let. Pak se budou po zbytek života vypořádávat s následky.“

Dívám se, jak hráči zaujímají svoje pozice, protože se vhazuje. Hrají proti vlastnímu týmu, a tak nevidím žádné násilí a tvrdé napadání. Bílá strana neustále útočí, je znát, že má silnější sestavu.

Pozorně sleduju Kinnunena. První zákroky jsou poměrně snadné. Sotva pohne vyrážečkou nebo hokejkou. Obě střely se prostě odrazí od jeho betonů a Kinnunen přihraje puk nejbližšímu obránci.

Musí mít hodně přes metr osmdesát. Stojí shrbený a mohutným tělem blokuje vršek a boky sítě. Zdá se to jako chytrá taktika, strčit prostě do branky největšího chlapa, jaký se najde, ale jeho výška je vlastně nevýhodou. Má obrovskou díru mezi nohama. Doširoka otevřený prostor, kterým může proletět puk –

„Páni,“ zamumlám s vytřeštěnýma očima.

Kinnunen se pohnul tak rychle, že jsem to nestihla zaregistrovat. V jednu vteřinu se nedbale hrbil, a v tu příští byl v rozkleku – s betony u sebe, lýtky na ledě. Účinně vykryl celou branku. Další mrknutí, a stojí na nohou, přikrčený, jako by se nic nestalo.

„Je neskutečně rychlý,“ vydechnu. „Člověk by myslel, že při jeho velikosti –“

„Bude neohrabaný?“ dokončí to Tyler se smíchem. „Kdepak, Ilmari Kinnunen je ohebný jako proutek. Při exhibičním utkání se nebude moc namáhat. Nechá pár puků proklouznout, jen aby ostatním zvedl sebevědomí, jako – právě teď.“

Dav jásá, protože bílí střelili gól. Ale já Kinnunena celou dobu sledovala. Ani se nepokusil kotouč vyrazit.

„Jen počkej, až bude na skóre skutečně záležet,“ prohlásí Tyler. „Pak uvidíš, jak to vypadá, když se do toho Mars opravdu obuje.“

Jsme teprve v polovině exhibičního utkání, když se u nás objeví mladík v tričku Rays. „Promiňte, doktore,“ řekne Tylerovi, „ale Vicki se shání po doktorce Priceové.“

Vrhnu na Tylera omluvný pohled, ten však chápavě mávne rukou. „Jen běž. Vicki nenechává nikdo čekat.“

Jdu za praktikantem chodbami zpátky ke kancelářím.

„Tady je,“ zavolá Vicki ode dveří vedoucích na kryté parkoviště. „Právě jsem se vrátila z oběda a volali mi, že dorazilo vaše auto. Potřebuju, abyste mi podepsala potvrzení o převzetí, a pak vám dám klíče.“

„No ne, paráda.“ Zaváhám s propiskou nad linkou, na kterou se mám podepsat, když si všimnu značky a modelu. „Ehm, Vicki? To bylo… je tohle jediné auto, jaké se dá vzít na leasing?“

Zvedne zrak od telefonu. „Copak, drahoušku? Aha – no víte, máme s autosalonem dohodnuté skvělé ceny,“ vysvětluje. „Většina chlapů dává přednost autům, která něco utáhnou. Všichni mají lodě, vodní skútry a bůhví co ještě. To snad nevadí, ne? Umíte řídit pick-up, viďte?“

Přikývnu a podepíšu formulář. „Jo, to určitě zvládnu.“

Ve skutečnosti jsem strachy bez sebe. Tess se mi bude smát, až jí povím, že teď vlastním obrněný tank.

Vicki mi podá klíč od auta. „Tak pojďme na parkoviště a já vám ukážu, kde stojí.“ Otevře jedny dvoukřídlé dveře a přidrží mi je, abych mohla projít.

Říká ještě něco dalšího, ale já ji nevnímám. Jediné, čeho jsem si vědoma, je chvění v těle. Můj mozek se pokouší vyrovnat se skutečností, kterou už zaregistrovaly moje oči a moje srdce.

Přímo ke mně kráčí můj Tajemný kluk.

Rachel

Sotva popadám dech, když sleduju, jak se k nám blíží s pohledem upřeným na telefon. Ještě si nesundal sluneční brýle a tmavé vlasy skrývá pod kšiltovkou. Má je trochu kratší, než je měl v Seattlu, sestříhané na šíji. A je čerstvě oholený.

Ale je to on. O tom vůbec nepochybuju. Funkční triko NHL se mu napíná na hrudi a širokých ramenou. Na dlouhých, svalnatých nohách má jen sportovní šortky a tenisky v barvách Rays.

Je to hokejista. Můj Tajemný kluk hraje za Jacksonville Rays… za tým, pro který teď oficiálně pracuju… coby jeho lékařka.

Kurva – kurva – kurva!

Mám pocit, že omdlím. Ale on má tu drzost zvednout zrak od telefonu a obdařit nás obě okouzlujícím úsměvem.

Tohle nepřežiju. Normálně mě tady zakopejte.

„Vicki, ty moje bohyně a královno!“ zahřmí tím hlubokým hlasem, který jsem tolikrát slyšela ve snu.

„Hm,“ opáčí Vicki a založí si ruce na prsou. Na ni to očividně dojem neudělalo. „Tak sis to konečně zařídil?“

„Copak bych se odvážil neuposlechnout tvůj rozkaz?“ odvětí. Strčí ruku do kapsy sportovních šortek a vytáhne z ní řidičák. „Vyřízeno. Všechno, jak má být.“

„Dones mi ho ještě dnes do kanceláře, ať si můžu udělat kopii.“

Zatímco spolu mluví, já tam stojím jako nějaká pitomá socha. Copak mě neviděl? Vždyť se díval přímo na mě. Nechápu, co se děje. Proč se tváří, jako by mě neznal?

„Rachel, tohle je Jake Compton, potížista s velkým pé,“ představí mi ho Vicki.

Proboha, tak on se jmenuje Jake. Stáhne se mi srdce. Jake Compton. Calebův nejlepší kamarád. Obrátí se čelem ke mně a já přísahám, že jsem přestala dýchat. Upírá na mě ty svoje oříškově hnědé oči.

„Jakeu, tohle je naše nová stážistka Barkleyho nadace, doktorka Rachel Priceová.“

„Zdravím, doktorko, rád vás poznávám,“ prohlásí a podá mi ruku, jako by mě viděl poprvé.

Podám mu tu svou a připadám si jako v mlze. Poslední dva měsíce se mi o tomhle klukovi každou noc zdálo. A teď tady stojím přímo před ním, a on mě vůbec nepoznává!

Jake

Mám za sebou to nejlepší dopoledne všech dob. Žádné ranní posilování, porada s trenéry, rozbruslení nebo trénink. Místo toho jsem si přispal a udělal snídani. Samozřejmě že jsem musel hodinu čekat na dopravním, ale aspoň jsem měl čas si oddechnout.

Poslední dva měsíce byly šílené. Vicki a Poppy nás každý den honí jako nadmutou kozu. Pokud zrovna netrénujeme ani neposilujeme, účastníme se nekonečných porad a setkání nebo řešíme nějaké marketingové hovadiny. Ani nevím, kolikrát mě fotili na nejrůznější propagační materiály.

Takže jsem si milerád vzal dopoledne volno, abych si mohl v klidu vypít kafe a zajít na dopravní.

CALEB (11:45): Novy hraje skvěle. Bude z vás dobrá dvojka proti Karolíně.

I když tahle slečna se té mé lékařce docela podobá –

Rachel.

„Ne.“

Prásk.