Přeložila Petra Pachlová

ONE LAST SUMMER

Copyright © 2024 by Kate Spencer

All rights reserved.

Translation © Petra Pachlová, 2025

ISBN 978-80-249-5682-4

Mému tátovi, který mě odjakživa miluje
a přijímá přesně takovou, jaká jsem

(z 1 procenta úžasná, z 99 procent osina v zadku).

A na památku mé mámy, vždy a navždy.

1

TEXTOVÉ ZPRÁVY OD mé asistentky Lydie přišly těsně po sobě přesně v 19:24 a ohlásily je dvě zacvrlikání mého telefonu, připomínající ptáčata, která se perou o žížalu od své matky.

OMG. Claro!!!

Charles je ZASNOUBENÝ.

????????? odpověděla jsem a bušila do klávesy s otazníkem, až mě rozbolela špička ukazováčku. Podobně jako Batmanův signál bylo tohle univerzální textové znamení pro paniku ohledně bývalého přítele, ve které jsem byla momentálně až po krk.

Jen při pohledu na Charlesovo jméno mi potní žlázy začaly okamžitě pracovat jako šílené. A ta katastrofa na displeji přede mnou, kvůli níž jsem byla na pokraji nervového zhroucení, taky dvakrát nepomohla. Jestli někdy nastala chvíle, aby můj antiperspirant z drogerie předvedl svůj příslib osmačtyřicetihodinové „ochrany“, bylo to právě teď.

Po nejdelší minutě čekání ve svém životě jsem nakonec s podrážděným zafuněním vyskočila od stolu, vyletěla ze své malé korporátní jeskyně a vrazila přímo do zdi praktických bleděmodrých triček s límečkem zastrčených do stejně praktických khaki kalhot. Zabrzdila jsem za prodejním týmem přímo uprostřed pravidelné letní páteční schůze happy hour, které jsem se rozhodně měla účastnit.

Uprostřed toho všeho na sebe upoutávala pozornost Amaya Conradová, zakladatelka naší společnosti a generální ředitelka, která cinkala hranou svého iPhonu o plastový kelímek se šampaňským. Ještě nikdy nevynechala žádnou příležitost k přípitku, zvlášť když se týkal všech těch peněz, na které si naše společnost Four Points přišla. A tohle čtvrtletí, podle nedávného e-mailu, který rozeslala všem zaměstnancům, byly příjmy Four Points „topka“.

Lydia se zděšeně poškrábala na nose, když si ho přečetla. Podle ní bylo používání slangových výrazů generace Z čtyřicátníky „trapné“. Naštěstí mi bylo teprve pětatřicet, takže vůči mně byla celkem shovívavá, když jsem udělala totéž.

„Jsem ohromně nadšená, že můžeme oslavit naše dosud nejlepší čtvrtletí!“ vykřikla Amaya s dlaní kolem úst a z nohou si skopla lodičky s cvočky od Valentina s chutí, jakou v sobě vydoluje jen člověk, který má trochu upito.

Svůj drink vrazila asistentovi Abeovi, jenž zaujal své obvyklé místo a svědomitě postával jen pár centimetrů vedle ní. Pak se s heknutím vytáhla na židli, přestoupila na čistě bílý stůl a přidržela se počítačové obrazovky, načež popadla zpátky svůj kelímek, obrátila do sebe všechno, co v něm zbývalo, a zapumpovala pěstmi do vzduchu.

No jo. Rozhodně byla opilá.

Sjela jsem očima dolů na textové zprávy – pořád nic – a pak zpátky na Amayu, která právě rozprávěla o mnoha způsobech, jakými je Four Points „tady v Bostonu zatraceně nejlepší v kreativním marketingu. Jsme Tomem Bradym v oblasti brandingu. Můžete nás klidně nazývat Tomem Brandingem!“ Bože můj. Někdo bude zítra ráno shánět ibuprofen a ionťák Gatorade.

Věnovala jsem telefonu další netrpělivý pohled. „No tak,“ zamumlala jsem si pro sebe, ale i tak to vyvolalo přísný pohled od… Marka? Mikea? Náš prodejní tým se skládal výhradně z heterosexuálních chlápků, jejichž jména začínala na M, a všichni jako by splývali v amorfní blob košil nebo fleecových vest v závislosti na ročním období.

Zasnoubený s kým? vyťukala jsem, zatímco mi srdce poskakovalo v hrudníku.

Zablokování Charlese všude, kde se dalo, udělalo s mým porozchodovým duševním zdravím divy. Ale taky to výrazně omezilo můj oblíbený koníček, kterým je noční slídění na internetu a padání do králičích děr sociálních sítí. Neměla jsem tušení, co dělal od chvíle, kdy mi dal loni bez jakýchkoli okolků kopačky uprostřed městského parku s nenuceným znechucením člověka, který v přihrádce auta objeví týden starý kelímek s kávou a vylije ho na ulici.

To, že jsem Charlese nemohla sledovat online, mi pochopitelně nezabránilo v tom, abych se o něj až posedle zajímala. Vymýšlení propracovaných fantazií o bývalém, jenž je nešťastný a lituje svého rozhodnutí, byla dovednost, kterou jsem za poslední rok neskutečně zdokonalila: Charles, zdrcený, když si nemohl vzpomenout na naše heslo k Netflixu (je to K@zy69, což bylo samozřejmě k popukání, ale jeho to nikdy nerozesmálo). Charles, neklidný a nevrlý při čekání na svůj nápoj u pultu ve Starbucksu, hroutící se, když zavolají objednávku pro někoho s mým jménem.

V žádném z mých vymyšlených příběhů ale nebylo to, že by se Charles zamiloval do nějaké jiné ženy, natož aby ji požádal o ruku. Ale v pohodě. Já byla v pohodě! Úplně v pohodě. Byl to můj bývalý, mohl se zasnoubit, s kým chtěl.

Koneckonců, já jsem si taky dělala svoje věci. Letos jsem si koupila nový lux, takovou tu futuristickou tyčovou věcičku, která stála malý majlant, ale zato dokázal vysát celý rozsypaný sáček nadrobených chipsů asi tak za tři vteřiny.

Když jsem se zrovna neutěšovala nočním nakupováním na internetu, napřela jsem svou energii do práce, například do nabídky, která mi právě způsobovala reflux – tedy do nabídky pro Alewife, bostonský, velmi hipsterský pivovar, jejž vlastnily ženy.

Naše prezentace, v níž bychom je měli přesvědčit, proč máme obrandovat a uvést na trh jejich nový letní speciál právě my, měla proběhnout přesně za dva týdny. Současný stav: zatracený totální chaos. Při pomyšlení na něj se mi svíral hrudník a provázeli mě moji trvalí společníci – totéž rozbušené srdce a úzkost, při níž jsem byla jako v křeči.

Budu na tom pracovat dneska večer, klidně celou noc, jestli budu muset.

Byla jsem naprosto, absolutně v pohodě.

Hukot nervózních myšlenek v mé hlavě prořízl Amayin hlas.

„Vy všichni odvádíte skvělou práci.“ Nepatrně se zachmuřila jako rodič, který se chystá plakat při slavnostním ukončení školy svého dítěte. „Já jsem tak pyšná a je mi velkou ctí, že vás všechny do jednoho znám.“

Tleskala jsem po vzoru Mikeů a Marků před sebou. V ruce mi zabzučel telefon, což ve mně vyvolalo příval adrenalinu, který elektrizoval každý sval v mém těle.

Konečně!

Ale nová zpráva v horní části displeje vůbec nebyla od Lydie.

Místo toho se tam objevila moje nejstarší kamarádka z tábora Sam Cohenová; poslala mi fotku svého obličeje – orámovaného nádhernými tmavými prstýnky vlasů –, na které vykukovala zpod bílé čepice. Měla kulatější tváře s kruhy pod těma známýma moudrýma očima a prstem ukazovala na logo na čepici, na tmavě zelenou borovici, kterou doplňovala přehnaně našpulenou pusou.

Byla to fotografie, jež ve mně měla vzbudit pocit viny, a rozhodně to zafungovalo. Zmeškala jsem pět našich posledních srazů v táboře Pine Lake a zítra se naše stará parta táborových přátel chystala na každoroční výlet do lesů v severním New Hampshiru zase beze mě.

Letos jsem přísahala, že se tam konečně vrátím, ať jde moje pracovní vytížení k čertu. Dokonce jsem si přes internet objednala spacák od značky L. L. Bean a pak jsem si v něm zdřímla na gauči obklopená hromadami poznámek, které jsem pořídila při důkladném průzkumu pivovarů v Nové Anglii. Jenže potom můj život ovládla snaha získat zakázku od Alewife a nebylo možné, abych se vydala do New Hampshiru, aniž bych práci dokončila. Takže jsem se na Pine Lake letos zase vykašlala a byla si jistá, že moji přátelé důvod pochopí.

Sam jsem místo odpovědi vyťukala ubrečeného smajlíka právě ve chvíli, kdy mi přišla textovka od Lydie.

Neoznačená, napsala Lydia. Ale roztomilá. Nejspíš to udělal na labutí lodi. Chceš screenshot?

Ta slova na mě zapůsobila jako šok, jako když vám někdo připlácne kostku ledu na zátylek.

Ty starodávné červené loďky s krásnými vyřezávanými labutěmi po stranách kroužily po kalném jezeře uprostřed městského parku. Žila jsem v Bostonu přes deset let, a nikdy jsem se na nich nesvezla, protože, no, kdo proboha ve vlastním městě chodil na ty předražené turistické atrakce? Žádný Newyorčan přece nikdy nešel přes Brooklynský most. Nikdy jsem nebyla v domě Paula Revereho, a to byl od mého bytu vzdálený jen asi kilometr.

Ale labutí lodě měly pro Charlese zvláštní význam, protože vyrostl jen o pár kroků dál v South Endu a jako dítě jízdu na nich miloval. A tak jsem mu to k jeho šestatřicátým narozeninám chtěla dopřát a naplánovala večerní rande, které mělo začít projížďkou v loďce a skončit piknikem v parku. Naše plány na setkání v pět hodin odpoledne překazila mimořádná schůzka v práci a já jsem k němu přiletěla něco po sedmé s láhví vína a plnou pusou omluv. Ale přišla jsem pozdě – nezachránila jsem ani naše rande, ani náš vztah.

„Trochu jsem přemýšlel,“ začal Charles.

„Hm?“ Zaskočil mě zrovna ve chvíli, kdy jsem hrabala ve své obří kabele a hledala kapesník, abych si utřela pot z čela, který mi vyrazil po svižné chůzi podél deseti bloků.

„Nevím, jestli tě ještě miluju.“ Mluvil věcně, spíš jako by odříkával údaje z nějaké prezentace, než že by ukončoval našich osm společných let.

„Kvůli tomu, že jsem zmeškala ty podělaný labutí loďky?“ zakřičela jsem na něj a málem u toho knockoutovala nedalekého goldendoodla láhví rulandského modrého, kterou jsem mávala v ruce.

„Ne, kvůli tomu to není. Není to o tobě. Ty jsi nejlepší.“ Přistoupil ke mně, položil mi obě ruce na ramena a jemně je stiskl, zatímco já jen nevěřícně zamrkala. „Ty děláš všechno správně. Já si jen nemyslím, že to je to, co dál chci.“

Alespoň jsem po tom všem našla kapesník.

Sam mi poslala smajlíka se zlomeným srdcem, čímž mě znovu přivedla k myšlenkám na tábor. Kdy jsem ji viděla naposledy? Před pár lety byla v Bostonu se svou dneska už bývalou ženou Regan na svatbě. Možná tehdy. Ale nemohla jsem si vzpomenout, kdy jsme se spolu naposledy opravdu bavily, kromě občasné esemesky. Naše přátelství šlo v průběhu let stranou jako neúmyslná ztráta života, odsunuté na vedlejší kolej kvůli tomu, abych se držela cesty, kterou jsem si před sebou tak pečlivě vytyčila. Opravdu jsem jí dlužila telefonát a čas, v němž bychom ta léta dohnaly, ale teď to v žádném případě nešlo.

Stýská se mi po tobě! odepsala jsem, když Amaya zapištěla „uuuuu!“ a najednou se moje pozornost vrátila do místnosti. Opilá Amaya se nevídala moc často, ale když už, byla ještě intenzivnější než její střízlivá verze, což o mnohém vypovídalo.

„Posláním Four Points je víc než jen prodávat produkty a produkovat akce. Jde o vytvoření cesty k lidským emocím a srdcím,“ chrlila ze sebe Amaya a zářila shůry. „Ale nemůžeme dělat tuhle práci, pokud se nebudeme starat také o své vlastní emoce.“

Amayina víra ve vlastní genialitu byla víc záviděníhodná než otravná, ale taky to znamenalo, že málokdy ustoupila, jakmile se chytila nějakého nápadu, ať už se jednalo o téma kreativního brandu nebo o celofiremní meditační kurz, který zavedla loni na podzim.

Díky této kombinaci laserového soustředění a supermimořádné sebedůvěry se jí podařilo vybudovat Four Points ve firmu, která získala v místním odborném marketingovém časopise tři roky po sobě ocenění Agentura roku. Ale taky kvůli tomu občas působila trošku děsivě. Jako třeba právě teď.

„Vyhoření je skutečné,“ stěžovala si a její tón byl nyní šéfovsky vážný. „A může zničit nejen nás samotné, ale i úspěch firmy, pokud se nezačne okamžitě řešit.“

Někdo mě jemně šťouchl ramenem do paže a já se otočila, abych zjistila, že se vedle mě vmáčkla Lydia, zatímco se k nám shora nesl Amayin hlas.

„Vím to z vlastní zkušenosti, a proto je pro mě tak zásadní můj každoroční tichý meditační únik do Sedony, a to pro mě jako pro člověka, jako i pro vaši šéfku. Rozzářeně na nás shlížela, naše vlastní, lehce podnapilá motivační řečnice. „A tak jsem hrdá na to, že se s vámi dnes mohu podělit o to, že zavádíme nový program mikrosabatiklu Pět dní, určený pro lidi, kteří si potřebují vzít volno. Bude to doplněk ke čtyřem týdnům dovolené, kterou v současné době dostáváte už všichni.“

Jeden z Mikeů/Marků zahučel „páni“ a po celé místnosti se ozval mírný potlesk. Někdo na druhé straně zavolal: „Pecka!“ a Amaya se rozzářila.

„Ano,“ přikývla hrdě. „Tohle je opravdu pecka.“

Lydia vedle mě si přitiskla zaťatou pěst na ústa a snažila se potlačit smích.

„Můžete samozřejmě požádat o mikrosabatikl pro sebe,“ pokračovala Amaya, „ale tenhle program je jedinečný v tom, že váš nadřízený nebo váš přímý podřízený vám také může navrhnout, abyste si ho vzali. Je to jen jeden ze způsobů, jak se tu o sebe můžeme vzájemně starat.“

Delilah, designérka, která se mnou pracovala na nabídce pro Alewife, opodál nadšeně zaječela, zatímco místnost propukla v bouřlivý, alkoholem živený potlesk. Snažila jsem se zůstat soustředěná a v místnosti, ale zpráva o Charlesovi mě vyvedla z míry a mé myšlenky se obloukem vrátily zpátky v čase k našemu poslednímu rozhovoru.

„Claro, podívej, já vím, že my dva spolu dáváme smysl, tedy teoreticky,“ promluvil ke mně pevným, povýšeným hlasem. „Ale hele. Už to mezi námi nejiskří. Není nic sexy na tom trávit většinu společného času sledováním repríz Přátel a občasným sexem. Jsme jako spolubydlící. Nechci si připadat, jako bych chodil se svou ségrou nebo s nějakým kámošem z vysoký.“

„To si ze mě děláš srandu?“ vykřikla jsem přes rozmazaný závoj slz tak hlasitě, že se pár tlačící dítě v kočárku na místě zarazil a zíral na nás. „Tvoje ségra?“

Ale on pouze pokrčil rameny a sevřel mě v pevném, neosobním objetí.

„Vážně chci, abys byla šťastná, Claro. Jako fakt šťastná. Ne jenom tak, jak ty si myslíš, že by mělo štěstí vypadat.“

Svá slova doprovodil rázným přikývnutím, než se vydal spát do domu svých rodičů a nechal mě, abych se celá uplakaná a s červenými fleky na obličeji dopotácela domů a sama vyzunkla tu láhev vína.

Teď, skoro o rok později, mi zacukala ramena, jak se ve mně ta nepříjemná vzpomínka ozývala. Nic mě nebolelo jako ten komentář, dokonce ani samotný rozchod. Jako by se tím něco až příliš odhalilo, jako by o mně najednou zjistil něco, na co jsem sama ještě nepřišla.

Druhý den ráno jsem napochodovala do kanceláře s opuchlýma očima a příšernou kocovinou a oznámila jsem Amaye, že bych ráda větší pracovní zátěž jako projektová manažerka, abych zjistila, jestli můžu získat nějaké zkušenosti, které by mě mohly posunout až na pozici viceprezidentky. V následujících měsících dělala mlhavé narážky na povýšení a já dál dřela, protože jsem měla za to, že ho mám na dosah.

Jeden kolega z finančního, co stál vedle mě, do mě přátelsky šťouchl loktem a já jsem zvedla hlavu právě včas, abych viděla, jak Amaya divoce mává rukama a s gustem vykládá: „… člověk, který tu je téměř stejně dlouho jako já. Pořádně jí zatleskáme, ano?“

Byla jsem úplně mimo, ale bouřlivý potlesk mě vytrhl z minulosti a vrátil zpátky do místnosti. Okamžitě jsem věděla, o kom mluví, a dychtivé, zvědavé obličeje mých pětasedmdesáti kolegů – všechny nehybně upřené mým směrem – to potvrdily.

Mluvila o mně.

2

SEBER SE, CLARO! vyzváněly poplašné zvonky, co se mi spustily v hlavě. Je to tady! Před celou kanceláří se tě chystá povýšit.

To pomyšlení bylo tak vzrušující, že se můj falešný úsměv proměnil v něco upřímného, dokonce hrdého. Rychle jsem vypjala hruď a zastrčila si za ucho uvolněný pramen vlasů – tentýž pramen rovný jako pravítko a hnědý jako kůra, který mi za třicet vteřin nevyhnutelně spadne zpátky do tváře.

Všechny oči se upíraly mým směrem a dvě nejdůležitější v místnosti na mě shlížely s takovou vřelostí, až jsem se okamžitě cítila provinile, že jsem vůbec nevnímala, co předtím zaznělo.

„Od stážistky přes asistentku a téměř všechny ostatní pozice mezi tím se vypracovala až na projektovou manažerku, co se stará o některé z našich největších zakázek. Claro, všichni jsme svědky toho, jak tady ve Four Points tvrdě dřeš. Kolik z nás odcházelo večer domů a vidělo, že v Clařině kanceláři se stále svítí?“

Z davu se ozvalo souhlasné zamručení.

„Děvče, jsi pro nás pro všechny příkladem.“ Amaya si z Abeových rukou vzala zpět svůj kelímek a ukázala s ním mým směrem, zatímco druhou dlaň si přitiskla na prsa a pomačkala si krémovou hedvábnou halenku, která přesto vypadala dokonale a skvěle jí padla.

„Děkuju,“ přikývla jsem zdvořile. Byla to snaha být před davem pokorná, ale uvnitř jsem naplno zářila. Představu toho povýšení jsem si pověsila před obličej jako mrkev a byla to jediná věc, kvůli čemu jsem se v tomhle bezútěšném, depresivním roce dál pachtila.

Charles ať si má to zasnoubení na labutí lodi, pomyslela jsem si. Já mám tohle.

„Příkladem,“ protahovala ta slova pomalu a vážně, „vyhoření.“

„Počkat, promiň. Cože?“ Brada mi šokem prakticky odpadla od tváře, když jsem si v hlavě přetáčela její řeč a zoufale se snažila zpracovat, co se to přesně děje.

„Chce, aby sis vzala mikrosabatikl,“ zasyčela mi Lydia do ucha. „Jako dovolenou.“

„Claro Millenová, tvůj pětidenní mikrosabatikl začíná díky Four Points právě teď,“ prohlásila, předklonila se a ruce si opřela o kolena, aby se na mě podívala, zatímco moji kolegové upírali laserové paprsky svých očí na můj obličej. „Protože ty ho potřebuješ víc než kdokoli jiný tady.“

Z úst mi zmizela veškerá vlhkost a zbyl mi v nich jen prach a pár zubů. Všechna ta dřina a probdělé noci, roky, které jsem strávila tím, že jsem se do puntíku řídila jejími pokyny, a posledních dvanáct měsíců, kdy jsem s pěnou u pusy odevzdávala práci úplně všechno a ona…

… mi diagnostikovala vyhoření, jako by mě prohnala nějakým internetovým testem? Který, jak jsem si s návalem studu vzpomněla, jsem si před pár měsíci opravdu udělala díky reklamě na instagramu a který skutečně naznačoval, že bych mohla být v práci tak trochu vyhořelá.

„Ale ta nabídka pro Alewife,“ bylo jediné, co jsem ze sebe dokázala vypáčit, když mi vlasy sklouzly – jak jsem předpokládala – přímo přes obličej.

„Ta počká,“ zašvitořila. „Chci, aby ses nejdřív soustředila na sebe.“

Získání významné zakázky od firmy jako byl Alewife, patřilo do mého seznamu cílů už léta a já byla pouhých pár dní od toho, abych si tuhle položku mohla pořádně velkou fajfkou odškrtnout. Co se to sakra dělo?

„Tenhle týden měla odjet do New Hampshiru!“ vyhrkla Lydia vedle mě a Amayin obličej se rozzářil.

„Perfektní!“ odpověděla a tleskla, když předtím odhodila prázdný kelímek na podlahu pod sebou.

„Ale já si teď vážně nemůžu vzít celý týden volna,“ namítla jsem a zoufale se snažila udržet klidný výraz ve tváři, i když uvnitř mnou zmítala panika. Jistě, nabídka nebyla v nejlepším stavu, ale já bych ji zvládla. Vždycky jsem to zvládla.

Amaya se na okamžik zamyslela a ukazováčkem si poklepala na namalované rty.

„Claro, řekni mi to vlastními slovy. Jak se cítíš? Hned teď.“

Vyčerpaně. Zmateně. Jako by se mi zároveň chtělo brečet a taky zvracet a pak se rychle schovat do postele na přibližně čtyřicet osm hodin.

„V pohodě,“ odpověděla jsem.

„Víš, co je synonymum pro v pohodě?“ zeptala se.

„Dobře?“ odvážila jsem se. Hlas jsem měla vysoký a plný naděje jako dítě, které zoufale hádá poslední slovo v hláskovací soutěži.

„Ne, Claro,“ pokračovala. V pohodě je kód pro hrozně. Když někdo řekne, že je v pohodě, ve skutečnosti tím myslí, že na něčem nepřetržitě dře a nikam to nevede, jen je vystresovaný.“

„No jo.“ Stísněně jsem se zasmála a zoufale se snažila ten rozhovor nějak zachránit. „Ale na tom něčem je třeba ještě hodně pracovat. Proto si příští týden nemůžu vzít volno.“

„Aby byla nabídka lepší, potřebuju, abys byla lepší ty,“ prohlásila a z jejího tónu jasně zaznělo, že zenovou Amayu nahradila nekompromisní Amaya.

Ztěžka jsem polkla a nutila slzy, které se mi hnaly do koutků očí, vrátit se, odkud přišly.

„Tak jo,“ špitla jsem. Kéž bych dokázala udržet tvář bez emocí a klidnou, pak by nikdo neviděl, jak ve mně těsně pod povrchem probublává ponížení. Koutkem oka jsem zachytila tvář Delilah a lítost, co se jí zračila na čele, stačila, aby se mi sevřela ramena. Pevně jsem stiskla rty v marném pokusu potlačit paniku, která se mě zmocňovala.

„Tohle pro tebe bude moc dobré, Claro.“ Amaya mě k sobě přivolala mávnutím ruky. „Dokonce léčivé.“

Mikeové a Markové se rozestoupili a já rozpačitě vykročila vpřed, až jsem stála tváří v tvář jejímu pasu. Sklonila se a objala mě.

„Nemůže to počkat, až po té nabídce?“ poprosila jsem ji a ztuhle se poddala jejímu objetí.

„Claro, právě to oznámení slyšela celá kancelář,“ řekla tichým hlasem. „Je to oficiální.“

Patrně jsem ještě nebyla dost ponížená, protože se mi její jemný diamantový náramek zachytil ve vlasech, když se odtáhla. Mohla jsem jen stát s rudými tvářemi, zatímco Abe se vrhl dopředu a opatrně nás od sebe odtrhl.

„Vidíte, všichni?“ zvolala, jakmile jsme se od sebe oddělily. „Chci, abyste takhle podporovali své týmy, lidi, které řídíte, a své manažery. Očekávám, že mou mailovou schránku zaplní žádosti o volno. Nemůžu se dočkat, až se dozvím všechno o vašich plánech. A teď oslavujme!“

Místnost propukla v závratný potlesk a za chvíli už se všichni rozdělili do svých kolektivních pracovních klik, zatímco z nějakého nového stolního reproduktoru duněla Rihanna.

Vyrazila jsem zpátky do své kanceláře, než mě někdo stihl zatáhnout do hovoru o mé právě ohlášené dovolené, a otřeseně se sesula do křesla. Oči mi spočinuly na mém věrném kroužkovém zápisníku. Vedle Lydie to byl můj nejlepší přítel. Jen nad barvou obálky (modrá jako mořská pěna) a stylem papíru (tečkovaný) jsem strávila mučivé týdny.

Zápisník byl otevřený na stránce s nejnovějším seznamem úkolů, který jsem vytvořila v předchozích několika hodinách. Slova se mi vysmívala neznalostí toho, co mělo přijít. Ráno jsem ho nazvala: „Clařin páteční seznam úkolů: Udělej to a jdi domů!!!“, což mi teď po Amayině prohlášení přišlo celkem trefné. Sebrala jsem ze stolu svou oblíbenou propisku a s podrážděným, frustrovaným zafuněním přitiskla její kulatý hrot na papír.

Přímo pod: „Vytisknout rozpočet ve formátu PDF k posouzení“ jsem nakreslila malý čtvereček a vedle něj napsala „Nechat si život obrátit vzhůru nohama.“ A ta slova jsem do toho papíru prakticky vyryla.

A pak jsem si to odškrtla.

3

„HEJ, ŠÉFKO, MYSLELA jsem, že by ti tohle přišlo vhod.“ Lydia vrazila do mé kanceláře a v náručí držela stoh kartonových krabiček, které si pro rovnováhu přidržovala bradou. Lahodná vůně hranolek mě prostoupila jako píseň sirény a můj žaludek okamžitě zareagoval lačným zakručením.

„Na.“ Podala mi jednu, která přetékala křupavými tenoučkými hranolky, a mastný, do papíru zabalený hamburger. „Nakládačky navíc.“

„To teda jo, děkuju.“ Dychtivě jsem se natáhla dopředu a sotva jsem ze sebe dostala ta slova, už jsem vdechla hrst hranolků tak horkých, že mi popálily patro.

„Snad nevadí, že jsem prokecla ten tvůj výlet do New Hampshiru. Fakt jsem se jen snažila pomoct,“ řekla a vrhla na mě omluvný pohled, když si sedla na moderní, ocelově šedou sedačku vedle mého stolu. „Vypadala jsi otřeseně, jako bys měla každou chvíli začít vyšilovat.“

„Ale já se nechystám vyšilovat,“ namítla jsem a zuby roztrhla pytlíček kečupu.

„No, to je dobře…“

„Já už vyšiluju. Jsem v totální krizi, svět za chvíli exploduje a lidstvo, jak ho známe, zešílí a vymře.“

„Aha.“ Lydia se zatvářila sklesle a jasně růžové rty se jí stáhly obavami.

„Není to tvoje vina, Lyd,“ zahuhlala jsem s plnou pusou. „Nevěděla jsi, že ze mě Amaya před zraky celý kanceláře hodlá udělat exemplární příklad vyhoření.“

„Jo, to bylo drsný.“ Nakrčila nos a soucitně se na mě podívala.

„A víš, kolik toho máme ještě stihnout!“ Hřbetem ruky jsem plácla na svůj zápisník, abych to zdůraznila. „Dostali jsme se s tou věcí tak daleko. Jak to mám dopinknout, když tady nebudu? Vím jistě, že Amaya si tajně kontroluje e-mail, když je na tom směšným relaxačním cvičení tichý jógy. Má jen plnou hubu keců.“

Lydia solidárně zakoulela očima. „Chová se jako nějaká spasitelka. Je to děs. Ale…“

Netrpělivě jsem na ni povytáhla obočí. „Ale co?“

„Ale tohle není zrovna ten nejhorší nápad, který kdy dostala. Podle mě sis nevzala celý týden volna od doby, co tu jsem, a to už bude třetí rok.“ Vysloveně záměrně se vyhnula mému upřenému pohledu, podepřela si notebook o okraj mého stolu a otevřela dokument v powerpointu, na kterém jsme pracovaly celý týden. Ráno jsem jako posedlá strávila hodinu nad slidem s animovaným půllitrem, abych pak v záchvatu frustrovaného vzteku celou prezentaci smazala.

„No to mi promiň.“ Natáhla jsem se k ní a sklonila obrazovku, aby mě nemohla ignorovat. „V březnu jsem jela do Jižní Karolíny.“

„Na pohřeb nějaký tvojí pratety,“ ušklíbla se.

„Jo, ale když už jsem tam byla, tak jsem zahlídla pláž,“ zamumlala jsem a ukousla si další sousto hamburgeru. „A byla jsem na večeři s tátou. To se počítá.“

„Podívej, nechci komentovat tvůj sklon k tomu být jaksi extrémní mileniál, ale tvoje hranice mezi pracovním a soukromým životem by potřebovala trochu pomoct.“ Lydiiny hnědé oči se změnily, zatímco mě studovala v jakémsi terapeutickém módu.

„Pamatuješ, jak jsi tady spala?“

„To bylo jednou! Usnula jsem na gauči. Nijak jsem to rozhodně neplánovala.“

Ve skutečnosti se to stalo třikrát, ale to nebylo podstatné.

„Jak myslíš,“ odpověděla, i když její tón říkal něco jiného.

„Nejdřív mi ukaž tu Charlesovu fotku.“ Natáhla jsem k ní otevřenou dlaň a dožadovala se jejího telefonu. „Tenhle večer stojí už tak jako tak za hovno, tak ať to spláchnu všechno naráz.“

„Vážně?“ zeptala se s povytaženým obočím, a když jsem neodpověděla, jen zavrtěla hlavou a podala mi ho.

Pár kliknutí a byli tam, rozzáření před těmi obřími naleštěnými labutěmi. Ona působila roztomile. Všední, hnědé rovné vlasy, co se moc nelišily od těch mých. Roztroušené pihy na tvarohovitě bílé pleti. Pěkný úsměv. Snadno zapadla do ohbí Charlesovy paže, zatímco já při svých skoro sto osmdesáti centimetrech jsem byla vždycky o chlup vyšší než on.

Charles vypadal úplně jinak: jeho nazrzlé vlasy teď byly střapaté a – pro jistotu jsem zaostřila – měl krátký zastřižený plnovous. Ale nešlo jen o to, že si změnil vizáž; bylo v tom něco závažnějšího, něco, co mnou otřáslo: vypadal uvolněně. Šťastně. Tohle nebyl ten upjatý Charles, kterého jsem znala a který si neustále dělal hlavu s tím, jestli jsme dost připravení na hurikán a že si před jídlem zapomněl vyndat rovnátka.

Sjela jsem dolů na další fotku v jeho feedu, na které byli oni dva se zarudlými obličeji, zpocení a rozzáření, rakety v rukou.

„Proboha, oni hrají pickleball?“ Zapátrala jsem v paměti po nějaké zmínce, jakémkoli náznaku zájmu, který kdy Charles mohl projevit o pickleball. Na nic jsem si nevzpomněla.

„Myslela jsem, že pickleball hrají všichni starší třiceti let,“ prohodila Lydia.

„Já pickleball nehraju,“ namítla jsem.

„Možná bys měla,“ oponovala. „Není náhodou koníček hlavní součástí sebepéče?“

„Mým koníčkem je momentálně Charlesův instagram.“ Opatrně jsem přejela po obrazovce, abych omylem nějakou jeho fotku neolajkovala. „Za nějakých dvanáct měsíců se z něj stal úplně jiný člověk. Panebože.“

Odmlčela jsem se a vrhla na ni šokovaný pohled. „Je tam fotka, jak táboří, a na sobě má džínový šortky. Džínový šortky!“

Lydia – jejíž šatník se téměř celý skládal z vintage kousků z oddělení obchoďáku ve čtvrti Garment, kde se oblečení kupovalo na váhu – zděšeně stáhla koutky úst. „No jo, no. To je zkrátka příšerný módní vkus.“

„Já vím, ale“ – otočila jsem se na židli čelem k ní – „on se… změnil v úplně jinýho člověka, a já se můžu od našeho rozchodu pochlubit jen tím, že v zaměstnání odvádím příšernou práci a jsem tak vyhořelá, že mě musí přinutit, abych si vzala volno.“

„Nenech si Amayu vlézt do hlavy,“ řekla Lydia a vzala mi z ruky telefon.

„Tak na to už je pozdě,“ zabručela jsem.

„Jeli do Tulumu!“ zavrkala a poklepávala nehty ozdobenými kamínky na displej. „Bože, tohle vypadá úžasně. Hned mám chuť na rybí tacos.“

„Měla jsi Amaye říct, že chci jet do Mexika místo do New Hampshiru.“

Slova vyzněla hořčeji, než jsem zamýšlela. Nebylo to tím, že bych nechtěla strávit čas s přáteli v Pine Lake, na místě, které vyvolávalo vzpomínky jako stará písnička v autorádiu. Ale zamířit tam znamenalo vrátit se k cenným vztahům, které jsem zanedbávala, a to kvůli práci, kterou jsem očividně nezvládala.

„Claro.“ Lydia si zkřížila ruce na hrudi a zaujala svou oblíbenou nesmlouvavou pozici. „Jsi jako podělaná rocková hvězda. Potřebuješ sice malou přestávku, ale to přece neznamená, že nejsi dobrá v tom, co děláš. Tohle místo se bez tebe nezhroutí. Tak běž domů a snaž se vyspat.“

„Vyspat? Co to znamená?“ zavtipkovala jsem, právě když mi na stole zazvonil telefon.

„Slyšíš se vůbec?“ vyjela Lydia, zatímco si otírala ruce o hromádku zmuchlaných ubrousků.

Slyšela jsem se. Zněla jsem defenzivně, dokonce panicky. Tohle jsem nebyla já, usoudila jsem. Ale když jsem se zamyslela nad tím, kdo jsem, zvlášť v poslední době, vyšla jsem na prázdno, prostě vůbec nic – stejně jako powerpoint na mé obrazovce.

4

„C-C-C-CLARO!“ SAMINA TVÁŘ byla na displeji mého telefonu drobná a ponořená ve tmě. „Jen se tě jako tábornice ještě jednou snažím přimět, abys o víkendu přijela do Pine Lake. Chci tě probouzet tím, že ti na obličej nahážu fusekle.“

Hlavou mi bleskla vzpomínka na patnáctiletou Sam, jak po mně mrská oblečení, zatímco se okny dovnitř chatky derou paprsky ranního slunce. Byla to hezká vzpomínka, která jasně zářila v jinak těžkém létě. Než jsem odjela na tábor, bylo to doma složité a neutěšené, ale nic mě nemohlo připravit na dopis, který jsem jedno odpoledne dostala od mámy, v němž mi oznamovala, že se s tátou chce rozejít.

Krátce poté, co jsem ho otevřela, se do chatky přiloudala Sam a našla mě, jak na iPodu poslouchám Fionu Apple a vzlykám do rukávů mikiny. Okamžitě mě odvedla do táborového obchodu, ačkoli jsem stále měla v očích slzy, a koupila tři balíčky košíčků s burákovým máslem, které jsme snědly bok po boku a nohy nám při tom visely z okraje mola, jež se táhlo do jezera.

„Tomu nebudeš věřit,“ prohlásila jsem a posunula telefon, abych ukázala Lydii za sebou, která Sam pozdravila zahýbáním prstů. „Ale moje asistentka Lydia to tady ohlídá, abych mohla přijet.“

Než jsem Sam stačila sdělit nepříjemný důvod proč, vykřikla: „Nekecej!“ Její hlas zapraskal z reproduktoru telefonu, zatímco mně se po těle rozlila úleva. Nakonec Sam prozradím skutečný důvod změny svých plánů, ale Amayino veřejné prohlášení bylo příliš drsné, příliš čerstvé, abych ho teď probírala.

„Nekecám,“ řekla jsem a snažila se na obličeji vykouzlit, jak jsem doufala, veselý úsměv. „Asi to nakonec přece jen zvládnu.“

„Panebože, to je ta nejlepší zpráva. Dám tě na skupinový chat. Nick s Treyem přiletí nočním letem z Oaklandu, takže byste ráno mohli jet společně. A Mack bude nadšený.“

Mackovo jméno téměř stačilo k tomu, aby odvedlo mou pozornost od skutečnosti, že pro naši skupinu táborových přátel existuje skupinový chat a že jsem v něm nebyla. Moje neustálá nepřítomnost mě vytlačila mimo náš vnitřní kruh a já ucítila pachuť studu až hluboko v krku.

„Mack si mě bude s radostí dobírat kvůli starým táborovým věcem a obviňovat mě z toho, že jsem se zaprodala korporátu,“ zasténala jsem. I když jsem ho neviděla už léta, přesně jsem věděla, co od něj můžu čekat – byl totiž jednak nesnesitelný „pohodář“, co je vždycky připravený na všechno, včetně toho mě neustále popichovat. Ze zprávy o tom, jak mě šéfka přinutila vzít si dovolenou, by měl Vánoce.

„Ale prosím tě, vždyť ty jsi ho taky pořád prudila s těmi kecy o Barevným týdnu, když jste byli kapitáni. Jen proto, že vaše týmy remizovaly a ani jeden z vás se nedokázal vyrovnat s tím, že nevyhrál. A pořád to nedokážete. Vy dva jste z jednoho těsta,“ škádlila mě Sam. „Mimochodem, právě zrenovoval loděnici.“

„To proto, že v ní bydlí,“ odsekla jsem, než jsem se otočila k Lydii, abych ji seznámila se stručnou verzí. „Pořád pracuje v našem starým táboře. Vlastně odtamtud nikdy neodešel.“

„Jé, on je jako námořník nebo tak něco?“ zeptala se Lydia a podívala se mi přes rameno.

„Lydie, zeptej se jí na jejich polibek,“ vyzvala ji Sam, než změnila téma. „Hele, nikdy jsi mi neřekla, jestli jsi dostala tu věc, kterou jsem ti poslala poštou.“

„Asi ne,“ odpověděla jsem a zamyšleně přimhouřila oči ve snaze vzpomenout si, co přesně bylo v hromadě pošty, která se mi nakupila na kuchyňském stole. „Co je to?“

Ale než to Sam stačila upřesnit, na dveře mé kanceláře se sesula Amaya a ohlásila se dramatickým mávnutím ruky.

„Sam, musím končit,“ řekla jsem rychle. „Napíšu ti pak, až budu přesně vědět, co a jak.“

„Je čas zvednout kotvy, zlato!“ Amaya udeřila pěstí do vzduchu jako roztleskávačka. Tedy opilá roztleskávačka. Plavé vlasy obyčejně stažené do drdolu na krku měla teď volně přehozené přes ramena a stále byla bosa.

„Myslela jsem, že moje mikro-tentononc začíná zítra?“ vymáčkla jsem ze sebe.

„Sabatikl,“ opravila mě. „Je to čas, abys unikla a“ – dlouze se nadechla a pak hlasitě vydechla, zatímco se jí po obličeji rozlil úsměv – „dýchala.“

„V Bostonu se mi dýchá dobře,“ zabručela jsem. „Mám ráda pach hnijících ryb z přístavu.“

Lydia se na pohovce zakuckala.

„Claro, jsem na tvojí straně,“ zapředla Amaya, přistoupila blíž a položila mi obě ruce na ramena. „Nemůžeš přece před klientem vést prezentaci s nabídkou, když jsi takhle vyšťavená.“

„Máš pravdu,“ přisvědčila jsem, protože souhlasit s ní mi připadalo jako nejjednodušší způsob, jak se z toho rozhovoru vyvléknout.

„Uvidíme se za týden,“ prohlásila s rozhodným přikývnutím.

Jakmile vyšla ze dveří, otočila jsem se k Lydii.

„Připadám si jako idiot,“ vzdychla jsem a žaludek se mi znovu sevřel. Amaya, která mě využila, aby před zbytkem našeho týmu dokázala svou pravdu, byla jedna věc. Ale když to citlivě zopakovala mezi čtyřma očima, bylo to tak nějak mnohem horší. „Copak jsem si prostě jen nevšimla, že jsem momentálně vyhořelá?“

„Pověz mi víc o tom romantickým táborovým polibku,“ vyzvídala Lydia a podívala se dolů na svůj telefon. „Musím vidět fotku.“

„Počkej. Myslíš, že jsem vyhořelá? Vyšťavená? Hele, pověz mi to na rovinu.“ Otočila jsem se zpátky k ní a naklonila se blíž, zatímco ona omluvně přimhouřila oči.

„Trochu?“

„Sakra.“ Zhroutila jsem se zpátky na židli, která se v celé své ergonomické a podpůrné kráse rozkývala. V panice jsem se otočila a pořádně si zívla.

„Vidíš?“ řekla důrazně. „Podle mě vůbec není šílený, že bys mohla být, no, vyhořelá. Máš za sebou vážně náročný rok.“

„Nemyslíš, že bych poznala, kdybych měla problémy?“ zafuněla jsem a otočila se zpátky, abych si prohlédla svůj seznam. Vůbec se mi nelíbilo, že se musím bránit, ale přišlo mi, že vrtat se v tom odhaluje až moc. Přinutila jsem se nadechnout pusou a snažila se zpomalit rozbušené srdce.

„Zkusme prostě tohle zvládnout a pak to zabalíme,“ pokračovala jsem mírněji.

„Sakra, on je roztomilost sama.“

Nohy mi tiše zaklapaly, když jsem se obrátila zpátky k Lydii, jen abych zjistila, že drží telefon asi centimetr od obličeje. Otočila ho, aby mi ukázala displej, a na něm byl rozesmátý Mack, neopren na hrudi porozepnutý, oceán jako šmouha v pozadí. Pořád měl ty rozcuchané, sluncem vyšisované světle hnědé vlasy a na nose stejnou bouli od doby, kdy si ho v létě, když nám bylo dvanáct, zlomil při chlapeckém fotbalovém turnaji.

Už dávno jsem se smířila s tím, že při pohledu na něj, ať už osobně, nebo na malém displeji, ve mně zapne nějaký spínač. Bylo úplně jedno, že jsem se od doby, co jsme se poprvé setkali jako děti, tolik změnila. Tahle věc zůstala úplně stejná.

Lydia vzhlédla a zatvářila se zmateně. „Přece nemůže být tak hrozný.“

„Není hrozný,“ odpověděla jsem nakonec. Mack byl leccos: byl namyšlený, trefně vtipný, často nesnesitelný a, no dobrá, občas i laskavý – s rozcuchanými vlasy, co byly kousíček od toho, aby působily jako vrabčí hnízdo, a s měkkými rty, které se kroutily do rošťáckého úsměvu už při sebemenším náznaku vtipu. Kdysi to byl dokonce kluk, o němž jsem si myslela, že ho miluju, než jsem pochopila, co je a co není láska. A teď?

„On je prostě… Mack.“

„Máš mi říct o tom polibku.“ Zacvičila obočím.

„Panebože, to bylo jen hloupý pubertální drama.“ Snažila jsem se udržet lehký tón hlasu a tuhle konverzaci zahrát do autu. Vrhla na mě pohled, který zcela jasně signalizoval, že mi na to neskočí, ale netlačila na mě.

„No tak,“ řekla jsem nakonec a protáhla si ruce nad hlavu. „Pojďme dát Amaye, co chce, a vyražme na… sabatikl. To je latinsky, ne?“

Zasmála se a vyťukala něco do telefonu. „Poslechni si tohle. Podle internetu slovo ‚sabatikl‘ pochází z řeckého slova ‚sabbatikos‘, a to zas z hebrejskýho slova ,šabaton‘ neboli šabat, což je den odpočinku.“

„Skvělé, děkuji ti, internete,“ řekla jsem a strčila si pracovní složky do kabely. „Tak já si teda odpočinu.“

Jediný problém byl v tom, že jsem si nebyla úplně jistá, jestli vím, jak se to dělá.

5

abychom si obstaraly margarity s sebou, byl Lydiin nápad. Koupily jsme si je v mexické restauraci za rohem naší kanceláře.

„Nic neztělesňuje odpočinek tolik jako tequila!“ pronesla přípitek ještě předtím, než prostrčila brčko víčkem plastového kelímku. Drinky nám šplouchaly v rukou, my kráčely přes Congress Street Bridge k mému bytu a proplétaly se obvyklým mumrajem na chodníku, který v pátek večer neodmyslitelně patřil k bostonským křivolakým dlážděným ulicím.

„Hele, nemusíš mě doprovázet domů,“ povytáhla jsem na Lydii obočí, ale ta můj skeptický pohled odpálkovala svým vlastním a ještě ho umocnila hlasitým usrknutím drinku.

„A ty mi neříkej, co mám dělat,“ utrousila v módu aktivovaném alkoholem a drzostí. „Technicky vzato máš už právě v tuto chvíli mikrosabatikl, vzpomínáš?“

„Fakt příšerný, vymyšlený slovo.“ Zakoulela jsem očima a vcucla další ledově studený doušek. Tequila do mě hladce vklouzla. „Měla tomu říkat volníčko nebo nějak roztomile, aby člověka opravdu lákalo do toho jít.“

„Páni, volníčko,“ přikývla Lydia a věnovala mi souhlasný pohled. „To se mi líbí. Vidíš? Tohle volno ti už teď dělá dobře.“

„Kuš, mluvíš až moc jako Amaya,“ prohlásila jsem a ona se zachechtala. „Můžu pracovat, i když nejsem v kanceláři, abys věděla. Přece jsi viděla, kolik toho ještě zbývá pro Alewife udělat.“

„Claro, vím, že tomu těžko uvěříš, ale ten projekt bez tebe týden přežije,“ prohlásila, když jsme přecházely ulici před budovou Old State House nasvícenou v celé její starobylé kráse červených cihel. Tentokrát v jejím hlase nebyla ani stopa sarkasmu.

„Možná se mi ji podaří přesvědčit, aby s tím sabatiklem počkala, až bude po prezentaci,“ nabídla jsem rozumný kompromis. „O víkendu jí napíšu mail, hned jak vystřízliví.“

„Už jsi Sam řekla, že přijedeš!“ namítla Lydia.

„Určitě by to pochopila,“ přemítala jsem. „Ví, jak je pro mě tahle práce důležitá.“

„Já jen prostě nechápu, co je tak špatnýho na tom, dát si pauzu.“ Lydia se málokdy nechávala něčím vyvést z míry, ale dneska večer se dalo doslova nahmatat, jak ze mě byla frustrovaná.

Neměla jsem dost pádná slova na to, abych popsala svíravý pocit, který mi v noci sužoval žaludek, když jsem byla sama schoulená v posteli jen se svými myšlenkami. Práce byla mým jediným rozptýlením a představa, že se na ni nebudu moct soustředit, mě děsila. Vyjádřit ty obavy nahlas bylo ještě horší.

„Prostě jsem ráda, když mám hodně práce,“ řekla jsem místo toho, což se setkalo s podrážděným povzdechem ve chvíli, kdy jsme zahnuly za roh a ocitly se u mého bytového domu.

„Jéé,“ vydechla Lydia a vzhlédla na elegantní černou fasádu a nekonečnou stěnu oken. „Nemůžu uvěřit, že jsem to tu ještě neviděla.“

„Moc se netěš,“ utrousila jsem suše a zamávala čipem na klíčence před panelem na automatické otvírání. „Je to spíš noclehárna pro lidi z finanční a biotechnologický sféry.“

Tenhle byt jsem si vybrala bez dlouhého přemýšlení a nájemní smlouvu jsem podepsala v době po rozchodu, kdy mi mozek pracoval v režimu přežití. Byl za rozumnou cenu, dost blízko mé práce a měl myčku. To mi vyhovovalo.

Lydia se zasmála, když se skleněné dveře hladce otevřely a přivítaly nás ve sterilní vstupní hale s neposkvrněnou mramorovou podlahou a jasným neonovým osvětlením. „Sakra, chápu, jak to myslíš.“

„Že jo?“ přisvědčila jsem, zatímco mě následovala ke schránkám. Odemkla jsem svůj malý stříbrný kastlík a vytáhla z něj štos bezpochyby nevyžádané pošty.

„Elegantní čekárna u zubaře,“ prohlásila a zkoumavě si prohlížela umělecky vytvarovaný stromek v rohu. „Ale jakože u luxusního zubaře.“

Trefila to naprosto přesně. Tohle místo mělo osobnost zaschlého psího bobku, ale bylo pohodlné – budova s výtahem, v nejvyšším patře tělocvična a byt částečně zařízený. Stačilo se nastěhovat. Už však uplynulo tolik času, že bych se tu měla cítit jako doma. Jenže pořád to nějak nebylo ono.

Výtah vysupěl do čtyřiadvacátého patra, a když jsem konečně otevřela dveře své garsonky, vypustila ze sebe Lydia opatrné: „Aha.“

Hodila jsem poštu na hromadu, která na malém kuchyňském stole dost narůstala, a sledovala, jak se Lydia pohybuje po místnosti. Pak se zastavila před okenním parapetem.

„Zavraždila jsi Richarda!“ zděsila se a mezi dvěma prsty sevřela svěšený, zažloutlý list tchynina jazyka – jejího loňského vánočního dárku – a zamračeně si ho prohlížela. „To je teda výkon, Claro. Tuhle pokojovou rostlinu snad ani nejde zabít, ale tobě se to přece jen nějak povedlo.“

„Prosím tě, hlavně nepoužívej tu kytku jako nějakou metaforu pro stav mého současného života,“ varovala jsem ji, bouchla jsem s pitím na stůl a sesula se na židli.

„Ta rostlina měla jméno, Claro,“ opravila mě. „A já nemusím nic říkat, Richard mluví sám za sebe, nemyslíš? Sbohem, sladký andílku.“

Pochmurně jsem zvedla svou margaritu. „Ať odpočívá v pokoji.“

Otočila se a s poťouchlým úsměvem ke mně popošla. „Ale vážně, potřebuješ do tohohle místa vnést nějakou známku života.“

„Je to v podstatě něco jako firemní bydlení,“ vyhrkla jsem. Stále jsem truchlila nad ztrátou bytu v South Endu, který jsem sdílela s Charlesem. Toho obřího arkýřového okna, které prakticky nasávalo sluneční svit, a kousíčku zahrádky vzadu, která každé jaro přetékala šeříky. Byl jako živá, dýchající věc. Tohle místo mi připadalo jako pohřební ústav.

Zpočátku se mi zdálo, že vyzdobit si svůj nový byt působí příliš trvale, a já měla za to, že v něm nebudu déle než dva měsíce. Ale ze dvou měsíců se staly čtyři a pak šest. Uvažovala jsem, že si na stěny pověsím nějaké umění, ale při každé volbě jsem ztuhla nerozhodností. Co se mi – mně, Claře, úplně samotné – vůbec líbilo? Neměla jsem tušení. A tak jsem neudělala nic.

No, ne tak docela. Zabila jsem Richarda.

„Jo, ale ty nejsi v žádném firemním bydlení,“ houkla Lydia s rukama v bok. „Máš na víc než na tenhle béžový koberec a“ – zabloudila k ledničce a odfrkla si – „jeden leták k adopci zvířete, co tu visí už půl roku.“

„Přemýšlela jsem, že si pořídím psa,“ vysvětlila jsem a pokrčila rameny. „Ale nejde to. Mám moc práce. Vyškrtla jsem ho ze seznamu.“

„Pořiď si psa!“ řekla a její hlas osciloval někde mezi pobavením a podrážděním. „Plácni na ty stěny nějaký obrázky! A na tenhle koberec nakecej pár fleků!“

Žertem naklonila k podlaze svůj kelímek z poloviny plný jahodové margarity a já vyjekla.

„Neblbni! Chci dostat zpátky zálohu.“

„Já bych to doopravdy neudělala,“ řekla, když prudce vytáhla židli naproti mně a naštvaně se posadila. „Ale můžu být k tobě upřímná?“

Přikývla jsem. „Samozřejmě.“

„Jsi úžasná šéfka. Vím, že by ses za mě postavila, stejně jako se v práci vždycky postavíš za každýho. I za Amayu. Stejně jako ses vždycky stavěla i za Charlese. Ale musíš se začít stavět i za sebe.“

„Mluvíš jako jeden z těch plakátů s kočkou, co visí z větve stromu,“ poznamenala jsem, natáhla se a posunula k sobě hromádku pošty.

„Nemám ponětí, co myslíš,“ podivila se.

„Děláš si srandu?“ Zděšeně jsem na ni povytáhla obočí.

„Promiň, že nechápu všechny ty tvoje odkazy starochů,“ posmívala se na oplátku. „Ale vážně, Claro. Víš, jak mi táta umřel hned na začátku druháku na střední?“

Byl můj vlastní.