Přeložil Manfred Strnad

The Most Incredible Football Stories

Copyright © Luciano Wernicke, 2013

Translation © Manfred Strnad, 2025

Illustrations © Tereza Fajtová, 2025

All rights reserved

ISBN 978-80-284-0898-5

”Někteří jedinci tvrdí, že fotbal nemá nic společného se životem člověka, s jeho nejpodstatnějšími aspekty. Nevím, kolik toho tito lidé vědí o životě. Ale jednou věcí jsem si jistý: O fotbale nevědí nic.“

Eduardo Sacheri

”Fotbal znamená svobodu.“

Bob Marley

”Fotbal je jediné náboženství bez ateistů.“

Eduardo Galeano

Úvod

Šestadvacátého října 2023 oslavil fotbal, nejpopulárnější a nejzajímavější sport na světě, 160 let své moderní historie. Právě v tento den roku 1863 se v londýnské hospodě zvané Freemasons sešla skupina vizionářů, aby založila Fotbalovou asociaci (The Football Association) a sepsala první ”oficiální“ pravidla pro novou hru, a tím zahájila její novou éru. Od té doby se míč kutálí po stadionech celého světa, velkých i malých, v průběhu milionů profesionálních i amatérských zápasů. Široká veřejnost si připomíná velké šampiony, hvězdy a jejich velkolepé výkony. Tyto proslulé okamžiky však nejsou jádrem této knihy – Nejúžasnějších fotbalových příběhů. Abych je mohl napsat, zapátral jsem v hloubi času a šel po těch nejneobvyklejších zápasech, nikoli nejznámějších. Cílem této publikace není rekonstruovat známé mnohokrát popsané skutečnosti, které zaujímají v dějinách fotbalu výsadní místo, ale spíše připomenout jiné, rovněž velkolepé události, které si také zaslouží pozornost – i když jsou svým významem skromnější. Zmíníme se o mnoha velkých klubech a hráčích, ale stejně tak o málo známých lidech a neznámých týmech, protože i jim se přihodily nečekané, kuriózní, zábavné příběhy, u nichž by byla škoda, aby upadly v zapomnění.

Uvedu několik příkladů: Existuje tým, který hrál sám, bez soupeře, ale prohrál (!), a také profesionální hráč, který vstřelil všechny čtyři góly v zápase, který skončil 2:2. Jednomu rozhodčímu se stalo, že přerušil hru, aby našel ztracené umělé zuby. Jiný vyloučil trenéra, když se dozvěděl, že je ”přítelem“ jeho manželky, a dalšího rozhodčího mělo přejet auto hráče rozzuřeného trestem, který od něho dostal. Stalo se, že gól vstřelil pes, a další dokonce racek! Za jistý tým nastoupil jednoruký brankář a skončilo to drtivou porážkou podobně jako zápas, ke kterému přijeli opilí hráči rovnou ze svatby jednoho z nich. Přihodilo se, že záložník snědl červenou kartu rozhodčího a obránce byl suspendovaný na příští zápas, přestože v době vynesení rozsudku byl už více než týden mrtvý. Jeden zápas musel být zrušený kvůli výskytu ledovce a jistý útočník byl vyloučený dvakrát… v jednom zápase!

To jsou jen některé náčrty neobyčejných příběhů, které najdete v Nejúžasnějších fotbalových příbězích. Jedna poznámka: V této knize se výjimečně setkáte s událostmi souvisejícími s mistrovstvím světa nebo Ligou mistrů, protože tyto soutěže mají svůj výsadní prostor v jiných mých knihách. Některé okolnosti, které se v těchto soutěžích odehrály, jsem uvedl, aby posloužily jako kontext pro popisované zajímavosti; duši této knihy však netvoří proslulost turnajů, ale magické odrazy míče bez ohledu na proslavenost stadionu, hřiště, soupeře nebo zemi, kde se události odehrály. Zvu vás k dalšímu čtení a vstupu do úžasného, přesto však skutečného světa. Vítejte u těch nejneuvěřitelnějších a nejúžasnějších fotbalových příběhů!

Buenos Aires, leden 2023

Svatba

V odvetném zápase proti AFC Comprest GIM se hráčům CS Viitorul Chirnogi zkřížily dvě povinnosti. Jednak cítili v odvetném zápase baráže o postup do druhé rumunské ligy sportovní závazek, že po ostudném výsledku 0:10 v prvním utkání musejí napravit svou reputaci, a také pociťovali závazek ryze lidský: Jeden z hráčů jejich týmu se večer před rozhodujícím zápasem ženil. Jiný hráč navrhl obě povinnosti důstojně splnit. Všichni souhlasili, i když věděli, že pro koncentraci před sportovním výkonem není svatba zrovna nejlepším místem. Ráno 20. června 1993 se všichni hráči Viitorulu Chirnogi dostavili k utkání rovnou ze svatby – opilí po nesčetných přípitcích na zdraví novomanželů. Jejich výkon měl ”kupodivu“ dvojí efekt, podobně jako probdělá noc na rozmazaný zrak. Výsledek? 21:0 pro koncentrované a střízlivé sportovce Comprestu. A bylo to jen 21, protože rozhodčí ukončil zápas v 70. minutě, kdy už se drželo na nohou jen šest opilých hráčů jejich soupeře.

Zlatý gól

Když se hraje fotbalový zápas ”o všechno“, často bývá delší než standardních devadesát minut. Při výměně stran není na nic čas. V dubnu roku 2000 se týmy Surnadal Idrettslag (třetí divize) a Sunndal Fotball (druhá divize) utkaly na stadionu Syltøran v zápase Norského fotbalového poháru. Po 90 minutách základní hrací doby a prvních 15 minutách prodloužení zůstávalo skóre 0:0. V této nervy drásající atmosféře se brankář hostujícího týmu Olav Fiske, který nestačil doběhnout až do šatny, pustil do uvolnění části tohoto ”napětí“ za svou brankou. Rozhodčí si však absence brankáře na hřišti nevšiml a zapískal, aby hra pokračovala. Hráči Sunndalu rozehrávali míč ze středu hřiště, přičemž si zkušený záložník Oddvar Torve všiml, že Fiske je pořád za brankou a ulevuje si. Využil příležitosti: Míč nakopl přímo ze středového kruhu a ten se poslušně dokutálel až do branky. ”Je to velká ostuda,“ konstatoval pokořený brankář po zápase novinářům. Sunndal postoupil do dalšího kola, ale funkcionáři Surnadalu požadovali zrušení výsledku a následné opakování zápasu, ne však kvůli chybě brankáře, ale protože se domnívali, že rozhodčí povolil obnovení hry, aniž by si uvědomil, že Fiske není na hřišti. Jejich stížnost byla skandinávskou federací zamítnuta a ta konstatovala, že pravidla nebyla porušena a gól platil správně. Skutečně ”zlatý gól“.

Mistrovská chyba

Fotbalová pravidla jsou kategorická. Pokud je pokutový kop prováděn při penaltovém rozstřelu a míč se nedostane za brankovou čáru, nejde samozřejmě o gól. Jak známo, když míč vyrazí brankář a střelec jej dorazí do sítě, je penalta brána jako neproměněná. Něco jiného je však penalta nařízená jako trest ve hře. Tam existuje více způsobů, jak při této činnosti dopravit míč do sítě. Opravdoví fanoušci vědí, že matematika může nabídnout mnoho čísel a výpočtů, ale ta nevypovídají o kráse fotbalu zdaleka všechno. Dne 5. prosince 1982 porazil amsterdamský Ajax na svém stadionu Amsterdam Arena v zápase holandské Eredivisie tým Helmond Sport 1:0. Ke konci prvního poločasu byl dánský hráč Søren Lerby sražený v pokutovém území hostujícím záložníkem Harrym Lubsem a rozhodčí Jan Manuel nařídil penaltu pro Ajax. Skvělý Hendrik Johannes Cruijff (všeobecně známý jako Johan Cruijff) si postavil míč na místo vyznačené v pokutovém území, aby provedl exekuci pokutového kopu. Místo střely na branku Otto Versfelda však jemně přiťukl doleva dalšímu již sprintujícímu Dánovi Jesperu Olsenovi, který se přihnal k míči v plné rychlosti. Olsen předstíral razantní střelu levačkou, ale nenápadně přihrál míč zpět Cruijffovi, který skóroval do prázdné branky, když se zmatený Versfeld válel na trávníku vedle tyče. ”Nebyl jsem si jistý, jestli to vyjde,“ vzpomínal Olsen po letech při jednom rozhovoru. ”Bylo to něco úplně neobvyklého. Rozhodčí váhal, protože zřejmě nikdy nic takového neviděl. Gól však uznal.“ Krásný fotbalový moment (velmi populární na YouTube) zaujímá přední příčky v žebříčku nejlepších penalt historie, ačkoli vlastně oficiálně ”nebyla proměněná“.

Cruijffovi by nemělo vadit, že ortodoxní zastánci pravidel toto překvapivé řešení penalty evidují jako zmařený pokus. Je férové dodat, že Holanďan nebyl jeho vynálezcem. První oficiální záznam tohoto typu ”penaltového manévru“ existuje z kvalifikačního utkání na mistrovství světa 1958 ve Švédsku mezi Belgií a Islandem. Pátého června 1957 v Bruselu vedl domácí tým nad Seveřany 6:1, když lucemburský rozhodčí Léon Blitgen odpískal penaltu pro Belgii. Střelec Rik Coppens se rozběhl a naznačil zakončení, jenže míč lehce přistrčil napravo svému spoluhráči Andrému Pitersovi, který ho vrátil před opuštěnou branku, a Coppens akci proměnil v sedmý gól.

V Anglii podobnou lest proslavil 6. února 1961 tým Plymouth Argyle FC na svém stadionu Home Park proti Aston Ville v utkání Ligového poháru. Argyle prohrál 3:5, ale alespoň si tento trik nechal ve Velké Británii ”patentovat“ – ovšem s určitou obměnou: Wilf Carter přiťukl míč Johnnymu Newmanovi, který skóroval ve chvíli, kdy se už brankář Nigel Sims válel po zemi. Newman tento trik úspěšně zopakoval proti Manchesteru City 21. listopadu 1964 v zápase druhé ligy. Argyle vyhrál 3:2 a právě tenhle fotbalový úskok umožnil týmu vstřelit vítězný gól. Při této příležitosti Newman pokořil brankáře Harryho Dowda po přiťuknutí míče Mikem Trebilcockem.

Gól taškou

Během derby mezi CA Peñarol a fotbalovým klubem Nacional na stadionu Centenário v Montevideu se 27. května 1934 odehrála jedna z nejkurióznějších událostí v uruguayském fotbale. Během útoku týmu Peñarol vyslal brazilský útočník Bahía prudkou střelu na branku Nacionalu, která mířila za brankovou čáru mimo hřiště. Míč se však odrazil od tašky jednoho z fyzioterapeutů, který hru za lajnou sledoval, a vrátil se do hřiště. Další útočník Peñarolu Braulio Castro využil nepozorné obrany Nacionalu a poslal míč do sítě. Rozhodčí Telésforo Rodríguez, který si podivné situace nevšiml, gól uznal. Rozzlobena rozhodnutím rozhodčího se na něj vrhla jedenáctka hráčů týmu Nacional a uštědřila mu pořádnou nakládačku. Derby muselo být kvůli tomu přerušeno a odloženo na jiný termín.

Penaltový puntík

Zkušený skotský levák Archie Gemmill kdysi prožil krásné odpoledne na Baseball Ground, bývalém stadionu klubu Derby County. Toho deštivého odpoledne 30. dubna 1977 vedl jeho tým nad Manchesterem City 3:0 a žádný z hostujících hráčů nedokázal zkušeného Gemmilla zastavit v rozletu. Alespoň podle pravidel, protože čtyři minuty před koncem ho záložník Gary Owen fauloval uvnitř pokutového území ihned po rozehrání rohového kopu. Rozhodčí nařídil penaltu. Garry Daly, záložník domácího mužstva, si vzal míč a hledal místo, kam by ho umístil, ale značka pro zahrávání pokutových kopů zmizela v blátě. Vtipný brankář Manchesteru City Joe Corrigan se snažil přesvědčit rozhodčího, aby míč umístil dál od brankové čáry, téměř na hranici pokutového území! Za svou radu obdržel žlutou kartu. Protože hledání bodu pro zahrání penalty skončilo neúspěšně, povolal rozhodčí správce stadionu Boba Smithe a ten se vrátil z útrob stadionu vyzbrojen štětcem, kbelíkem bílé barvy a také metrem, aby mohl rozhodčí naměřit správnou vzdálenost. Po natažení pásky na 11 metrů vzal Smith štětec a nakreslil na mokrou zem kruh. Daly si položil míč do mokré barvy, rozběhl se a pravačkou vyslal křížnou střelu, kterou Corrigan nedokázal zastavit. Gól přesně změřený ”na míru“ uzavřel vítězství Derby County 4:0.

Urna

Přísná ochranka na stadionu Benita Villamarína v Seville si trvala na svém: ”S tímhle tam nemůžete!“ ”Ale,“ odpověděl mladý fanoušek zelenobílých, ”já tady mám jeho roční permanentku!“ Šéfovi ochranky trvalo několik vteřin, než se vzpamatoval z překvapení, ale pořád si stál pevně na svém: ”I když má permanentku, je to nebezpečné, je zakázáno vstupovat na stadion s takhle nebezpečným předmětem. Pokud ho vy nebo kdokoli jiný hodí na hřiště nebo do jiné části tribuny, může způsobit vážnou škodu.“ ”Proč bych házel pohřební urnu do hřiště?“ ptal se chlapec sám sebe, zklamaný a roztrpčený odmítnutím. Vzápětí ho však napadl geniální nápad. Zašel do nedalekého supermarketu, koupil krabici mléka, vylil ho vedle chodníku a vypůjčenými nůžkami vystřihl otvor, aby jím dostal dovnitř svého otce, respektive jeho popel. Proti této nádobě už ochranka nic nenamítala. Chlapcův otec na smrtelné posteli požádal svého syna, aby s ním pokračoval v návštěvách zápasů, aby mohl ”vidět“ svůj milovaný Real Betis Balompié i poté, co zemřel na nevyléčitelnou nemoc. A tak v obalu z neškodného kartonu a s permanentkou na sezonu 1995/96 vstoupil zesnulý se svým poslušným synem na andaluský stadion, aby si užil první domácí zápas sezony – vítězství 3:1 na Realem Zaragozou.

Tři za cenu jedné

Je možné, aby tři různí hráči neproměnili stejnou penaltu? Samozřejmě že ano! Ve fotbalových kuriozitách evidentně neexistují limity. Portsmouth FC přivítal 23. září 1973 ve Fratton Parku tým Notts County z Nottinghamu v zápase anglické druhé ligy. Hostující klub měl možnost dostat se do vedení, ale na světelné tabuli zůstaly po zahrání penalty dvě nuly. Vlastně šlo o tři pokusy, které postupně zmařili Kevin Randall, Don Masson a Brian Stubbs. Jak se to přihodilo? Nejprve Randallovu střelu vyrazil brankář John Milkins, ale rozhodčí nařídil opakování pokutového kopu, protože Milkins předčasně opustil brankovou čáru. Randall se na druhý pokus necítil, šanci dostal jeho spoluhráč Masson, který penaltu proměnil, ale rozhodčí ji opět neuznal! Proč? Nedal pokyn k zahrání kopu. Rozčilený Masson přenechal další šanci na změnu skóre Stubbsovi, který si dal velký pozor, aby jeho exekuce penalty proběhla podle regulí. Počkal na rozhodčího, až dá pokyn, teprve potom se rozběhl směrem k míči. Vypálil a… branku minul. Neúspěšná trojice střelců se zapsala do fotbalové historie. Toho odpoledne se však přece jenom dočkala radosti. Jejich tým se vracel domů do Nottinghamu s vítězstvím 2:1. O góly se postarali jejich talentovanější spoluhráči Arthur Mann a Les Bradd.

Tři červené karty ve čtyřech dnech

Je vůbec možné překonat rekord nešikovného norského obránce Agima Shabaniho? Tento bek klubu Fredrikstad FK byl 24. června 2007 vyloučený po dvou žlutých kartách za fauly v utkání norské Premier League, jeho klub prohrál 1:2 na hřišti týmu Strømsgodset IF. Na druhý den teprve devatenáctiletého Shabaniho nominovali k zápasu rezervy. Nor s albánskými kořeny si nemohl pomoci a zase ”zlobil“. Červenou kartu na něj rozhodčí vytasil, protože Agim se do soupeřových hráčů pustil několika kopanci. Uběhlo osmačtyřicet hodin, když mladý obránce nastoupil 27. června v bílém dresu svého týmu Fredrikstad FK do zápasu proti Nybergsund IL-Trysil v Norském poháru. Toho dne diváci mladého hráče sledovali obzvlášť pozorně a… nezklamal je! Shabani byl opět vyloučený a jeho tým znovu odešel ze hřiště s konečným skóre 1:2. Pokud jméno tohoto výtečníka nenajdete v Guinnessově knize rekordů, je to proto, že nikoho zatím nenapadlo zapsat do ní jeho ”výjimečný počin“ tří červených karet během čtyř dnů.

Trik

V roce 1978 dosáhl kolumbijský sportovní klub Deportivo Cali nevídaného úspěchu: Postoupil do finále Poháru osvoboditelů. Tým vedený Argentincem Carlosem Bilardem, který již v roce 1977 všechny překvapil postupem do semifinále, si po vítězství ve skupinové fázi nad krajany z Clubu Junior de Barranquilla a uruguayskými kluby Peñarol Montevideo a Danubio FC připsal vynikající úspěch. Ve vyřazovací části hrané systémem doma–venku nenašlo Deportivo Cali přemožitele, když přehrálo týmy Alianza Lima z Peru a Cerro Porteño z Paraguaye, dva velmi dobré kluby. Ve 180 minutách finále hraného rovněž na dva zápasy si však ”zelení“ nedokázali poradit s větší zkušeností a pozoruhodnou efektivitou argentinského týmu Boca Juniors. Nejprve se v Cali zrodila bezbranková remíza. Následovalo jednoznačné vítězství 4:0 v Buenos Aires, které přineslo týmu přezdívanému ”Xeneixe“ – Janované (podle zakladatelů Boca Juniors přistěhovaným z Itálie), trénovanému Juanem Carlosem ”Totem“ Lorenzem, druhý kontinentální titul v řadě.

Ve své autobiografii nazvané Doktor a šampion vypráví Bilardo o kuriózní situaci, která se odehrála během odvetného finálového zápasu na stadionu La Bombonera v Buenos Aires, jak se nazývá fotbalový stánek klubu Boca Juniors: ”Toto Lorenzo byl génius, neuvěřitelný borec. Když jsme hráli proti Boce na La Bombonera, Diego Umaña, specialista našeho mužstva na rohové kopy, nedokopl ani jeden z nich do velkého vápna. O přestávce mezi poločasy jsem se ho zeptal: ’Diego, co je s tebou? Proč dáváš tak krátké rohy?‘ Odpověděl mi: ’Trenére, je tam pes, který mi nedovolí se pořádně rozběhnout.‘ ’Policejní pes?‘ zeptal jsem se ho. ’Jo, pokaždé, když přijdu k rohovému praporku, ho mám za zády. Doráží na mě. Chce mě kousnout do nohy!‘ Za několik dní jsem si pustil video z toho zápasu a sledoval jsem ho velmi pečlivě. Musím přiznat, že si Umaña nevymýšlel. Pokaždé když jsme zahrávali roh, policista popustil psovi vodítko, aby se dostal těsně k našemu hráči. Neměl žádný prostor k rozběhu. Pes byl navíc značně zuřivý. Po zhlédnutí videa jsem pochopil, že měl Umaña jen dvě možnosti – zahrát rohový kop blbě, nebo si nechat ukousnout nohu. Toto Lorenzo byl velmi prohnaný lišák. Génius!“

Deset zbabělců a jeden zraněný

Tým Nottingham Forest prohrával 26. prosince 1924 v zápase nejvyšší anglické soutěže (tehdy nazývané First Division, což platilo až do roku 1991, než byl zaveden název Premier League) 0:1 doma s Boltonem Wanderers. Krátce před závěrem zápasu rozhodčí nařídil penaltu pro domácí. Brankář Boltonu, slavný Dick Pym – hrdina FA Cupu z toho roku –, se s klidem Angličana postavil na brankovou čáru připravený čelit exekuci pokutového kopu, ale nikdo z deseti hráčů soupeře nenašel odvahu ho zahrát. Proč deseti? Protože Harry Martin, obvyklý exekutor penalt Nottinghamu, se už převlékal v šatně, když ho předtím po faulu soupeře odnesli ze hřiště na nosítkách (tehdy se ještě nemohlo střídat). Kapitán domácích Bob Wallace mezi spoluhráči marně hledal odvážlivce, který by se penalty nezalekl. Wallace se nakonec sebral a odešel do šatny přesvědčit Martina, aby se vrátil na hřiště a ujal se exekuce pokutového kopu. Harry Martin měl poraněný kotník, kulhal, ale s pomocí Wallace se skutečně dobelhal k penaltovému puntíku. Kop provedl mistrovsky a zachránil svému týmu remízu. Poté ho do šatny znovu odnesli na nosítkách! Jeho zbabělí spoluhráči ve zbylých minutách cenný remízový stav udrželi. Nakonec se ukázalo, že tak cenná nebyla. Nottingham a jeho ustrašení hráči na konci sezony sestoupili o patro níže.

Dobrá pověst

Anglického hráče Stevena Edwardse rozzlobila červená karta, po níž byl v zápase amatérských týmů v květnu 2001 předčasně poslaný do sprch, natolik silně, že rozhodčího žaloval za ”poškození dobré pověsti“. Kuriózní případ vzešel z utkání týmů Fishponds Old Boys a Green Parks Rangers FC, v němž rozhodčí Alan Purnell vytáhl na Stevena Edwardse dvakrát žlutou kartu za sprosté výrazy. Protože žlutá plus žlutá rovná se červená, Edwards, povoláním právník, musel ze hřiště. Rovnou ze šatny zamířil k místnímu soudu s požadavkem, aby dosáhl předvolání rozhodčího s cílem odvolání červené karty! Purnell po obdržení předvolání užasl, ale k soudnímu jednání se nedostavil. ”Nevěřil jsem svým očím. Jak je něco takového možné?! Rozhodčím jsem dvaatřicet let a nic podobného se mi dosud nestalo. Být předvolán kvůli červené kartě z fotbalového zápasu mi připadá jako fraška,“ rozhořčil se. Edwards se svou pošramocenou pověstí zůstal soudem nevyslyšen.

Podivný výběr

Krátce před zahájením prvoligové soutěže v Argentině v roce 1906 opustil legendární brankář José Laforia mužstvo Barracas Athletic Club a odešel posílit konkurenční Alumni Athletic Club (ani jeden klub už neexistuje). Nechal svůj bývalý tým na holičkách, náhradního brankáře neměli k dispozici. Nezbývalo jim nic jiného než přeškolit některého hráče z pole. Žádný z nich však nejevil brankářský talent, a to se ho snažili v hráčích vzbudit prakticky při každém tréninku. Nastal den úvodního zápasu soutěže, 26. srpna se tým Barracas sešel na nádraží Retiro k cestě na soupeřovo hřiště v Campaně, což je město ležící asi šedesát kilometrů severně od Buenos Aires, aby se utkal s týmem Reformer Athletic Club. Tehdy ho tvořil skromný počet zaměstnanců továrny na výrobu ledniček. Počet hráčů Barracasu na nádraží však byl ještě skromnější. K zápasu jich odcestovalo pouze osm. Cestou ve vlaku do Campany si připravili revoluční taktiku, aby eliminovali početní převahu soupeře. Úlohu brankáře svěřili Winstonu Coeovi, jednomu ze zakládajících členů klubu, který obvykle nastupoval na pravém kraji obrany. Strategie Barracasu nefungovala úplně dobře, hostující sestava dostala jedenáct gólů a sama žádný nedala. Z utkání se dochovaly záznamy, včetně zmínky v deníku La Nación velebící brankářský výkon Coea, který zabránil ještě daleko většímu debaklu navzdory jednomu zásadnímu hendikepu… Coe neměl levou paži!

Zápas proti neexistujícímu soupeři

Slavný Hampden Park praskal ve švech. Dobové noviny z Glasgow nás ujišťují, že 19. dubna 1879 na finále Skotského poháru mezi Rangers FC (již tehdy měl širokou základnu fanoušků navzdory skutečnosti, že do té doby ještě nevyhrál titul) a Vale of Leven Football & Athletic Clubem (týmem z Alexandrie ležící asi pětadvacet kilometrů severozápadně od Glasgow) přišel tak velký dav, ”jaký jsme ještě neviděli“. Prodalo se devět tisíc lístků. Zápas musel být o půl hodiny odložen, protože na další tři tisíce lidí se nedostalo a proti roztrpčenému davu fanoušků musela policie tvrdě zasáhnout. Utkání začalo, Rangers se díky Williemu Struthersovi rychle ujali vedení. Útočník nebyl se svým dílem ještě hotov, mezi tyče soupeřova brankáře Roberta Parlanea vyslal další nechytatelnou bombu. Protože v té době však branky ještě neměly sítě, dostal se míč zpátky odrazem od diváka na hlavní tribuně stejně rychle, jako se k němu dostala prudká rána útočníka. Rozhodčí zůstal zmateně stát, neviděl, jak míč přešel brankovou čáru. Nařídil pokračování ve hře navzdory protestům hráčů Rangers. Ve druhém poločase tým Vale of Leven využil chyby brankáře George Gillespieho a vyrovnal. Stav 1:1 vydržel do konce utkání. Hráči i fanoušci Rangers zuřili. Činovníci klubu vyhledali diváka, od kterého se míč odrazil zpět do hřiště, a k oficiálnímu protestu přidali jeho svědectví. Šlo o profesora chirurgie z university v Glasgowě, důvěryhodnost tohoto gentlemana nemohl zpochybnit žádný fanoušek klubu Vale. Navzdory tomu nařídila Skotská fotbalová asociace opakování zápasu na stejném hřišti. Nicméně se 26. dubna dostavilo na trávník stadionu Hampden Park pouze jedno mužstvo: Vale of Leven. ”Modří“ se na protest proti rozhodnutí asociace nedostavili. V čas výkopu však dal rozhodčí pokyn k zahájení hry! Začal zápas Vale of Leven proti… nikomu. Kapitán týmu John Dougall přihrál míč dopředu na Jamese Bairda, ten ho předal nabíhajícímu Peteru McGregorovi, jenž ho poslal mezi tři tyče. Rozhodčí trapnou šarádu rychle ukončil a hráči z Alexandrie zvedli pohár nad hlavu. Podruhé, neboť prvenství obhajovali. Na podstavci poháru jsou vyryta jména všech vítězů, u ročníku 1879 je napsáno: ”Vale of Leven, Rangers se nedostavili.“

Prohra s nikým

Sezona 1991/92 začala pro Newcastle United velmi špatně. Z deseti zápasů tým vyhrál jen jeden, ve čtyřech remizoval a pět prohrál, což vypadalo na halasný pád z druhé do třetí anglické soutěže. Trenér Osvaldo Ardiles, velmi znepokojený výkony svého týmu, se rozhodl pro inovaci a přišel s cvičením zvaným ”stínová hra“, při němž se fotbalisté pohybují s míčem vpřed nebo vzad, kombinují pozice a předávají si balon na ploše hřiště obvykle vyznačené kužely bez soupeřova týmu. Ardilesovým záměrem bylo, aby jeho chlapci zlepšili přesnost a rychlost přihrávek a získali sebevědomí. Trenér určil základní jedenáctku, která se následující sobotu postaví na hřiště – brankáře, čtyři obránce, čtyři záložníky a dva útočníky –, rozestavil je na hřišti a odpískal začátek zápasu proti nikomu. Andrew Hunt posunul míč a David Kelly ho poslal zpátky na Lee Clarka, který ho sklepl Kevinu Scottovi. Ten přihrál pravému obránci Stevu Watsonovi, který míč bez rozhlížení přistrčil brankáři Thomasi Wrightovi. Ten však nebyl na svém místě, uvnitř své svatyně si teprve nasazoval rukavice. Nebyl ještě plně koncentrovaný na Ardilesovo cvičení a míč skončil v síti. Rozpačitý Ardiles se chytil oběma rukama za hlavu. ”To snad není možné! Prohráváme 0:1 proti nikomu!“ zavrčel. Newcastle United prošel pochmurnou sezonou, v níž unikl sestupu až v posledním kole díky výhře nad Leicesterem City 2. května 1992. Ardiles už ale na lavičce nebyl. Tři měsíce předtím zděšeně odstoupil.

Víc červených karet než hráčů

Mnoho týmů prohrálo své zápasy, protože kvůli sérii vyloučení zůstalo na hřišti v méně než sedmi hráčích. V historii fotbalu také došlo k nesčetným případům kolektivního násilí – s konfrontací mezi hráči, trenéry a asistenty –, které vedly k červené vlně s mnoha vyloučenými, včetně 22 protagonistů. Málokdy se ovšem stalo, že by v jediném zápase bylo vyloučeno 34 fotbalistů, všichni ze základních jedenáctek a k tomu náhradníci!

To se poprvé odehrálo v zápase argentinské Primery D (páté nejvyšší soutěže) mezi týmy CA Claypole a CA Victoriano Arenas. K totálnímu kolapsu došlo 26. února 2011, kdy všichni hráči předvedli souboj úderů a kopanců – skóre v tu chvíli bylo 2:0 pro domácí –, což donutilo rozhodčího Damiána Rubina vyloučit 34 sportovců. O tři dny později se však Rubino po pečlivém sledování záběrů zaznamenaných na videu opravil a sankcionováno bylo pouze sedm protagonistů, čtyři domácí a tři hosté.

K druhému ”totálnímu vyloučení“ v oficiálních zápasech došlo 21. října 2012 v Caacupé v paraguayském departementu Cordillera, kde se proti sobě postavila dvě mládežnická družstva z klubů Teniente Fariña a Libertad. Střetnutí probíhalo úplně normálně až do 87. minuty, kdy rozhodčí Néstor Guillén vyloučil dva hráče, po jednom z každého týmu. Při odchodu ze hřiště jeden z vyloučených urazil soupeře, který mu odpověděl plivnutím do obličeje. Jejich rozmíška rozpoutala mohutný souboj ”všech proti všem“, střídajících hráčů i náhradníků, který donutil Guilléna k nemenšímu činu, než vykonal jeho argentinský kolega, a červenou ukázal ještě čtyřiatřicetkrát! Vyloučil tedy zcela všechny hráče i náhradníky.

Spadla z nebes

Fotbalový zápas je vynikajícím prostředím pro reklamní kampaně, a to jak komerční, tak politické. Díky emocemi nabitému boji a různorodému početnému diváctvu se sportovní stadion stává důležitým cílem marketingu. To dokonale pochopil neohrožený promotér, který 21. března 1948 nastoupil do letadla, aby přeletěl nad Gemeentelijk Parkstadionem, na němž domácí Koninklijke Boom FC hrál zápas o postup do nejvyšší belgické ligy s Beerschot Antwerpen Clubem. Pilot naložil na palubu reklamní letáky, vzlétl a pak zakroužil nad stadionem. Okénkem vyhodil balíček s letáky na jednu z tribun. Z papírků se vytvořil barevný oblak snášející se na hlavy diváků, kteří se natahovali, aby se na ně taky dostalo. Pilot povzbuzený obrovským úspěchem znovu zakroužil nad stadionem a rozhodl se manévr zopakovat nad další tribunou. Udělal však chybu. Balík s letáky se neotevřel a spadl rovnou na hlavu rozhodčího! Ve stejném okamžiku vstřelil Boom FC gól! Pilot si uvědomil, co způsobil, a bryskně z místa činu odletěl. Hráči a čároví rozhodčí běželi k zasaženému sudímu, který naštěstí vyvázl z ”náletu“ bez vážnějších následků. Rozhodčí gól uznal. Neviděl ho sice, ale uvěřil svědectví svých spolupracovníků na čarách. Hra se rozběhla dál, jako by se nic zvláštního nestalo. Domácí prohráli tři ku čtyřem. Vypadalo to, že se jejich porážka snesla z nebes.

Pes, který vstřelil gól

Je opravdu těžké této historce uvěřit, ačkoli několik prestižních anglických novin, například The Independent, přísahá, že je pravdivá. V listopadu 1985 se v Monks-Neil Parku utkaly týmy Knave of Clubs FC a Newcastle Town FC v rámci Staffordshire Senior Cupu. Za nepříznivého stavu 0:2 poslal jeden z obránců Knave of Clubs míč přes celé hřiště ve snaze najít jednoho ze svých spoluhráčů v bílém. Míč se však k žádnému z nich nedostal, protože v tu chvíli se po hřišti procházel nezbedný pes. Zvíře míč doběhlo a pěknou piruetou ho nasměrovalo do sítě podél zkoprnělého brankáře. Pak odvážný pes co nejrychleji utekl ze hřiště doprovázen smíchem dvaadvaceti hráčů, rozhodčích a hrstky diváků. Smích však některé hráče záhy přešel, protože rozhodčí, zjevně ignorující pravidla fotbalu, gól uznal! Podle pravidel ”se hra přeruší, pokud se na hřišti objeví další míč, předmět nebo zvíře a přímo zasáhnou do hry“. Protesty hráčů Newcastlu byly marné. Brankář poukazoval na to, že rozhodčí nechal zvíře dělat si na hřišti, co chtělo. Sudí však trval na svém, když se odvolával k pravidlům Fotbalové asociace, ve kterých není o psech ani zmínka! Tým Newcastlu kupodivu neodešel na protest proti hloupému rozhodnutí do šaten, vrátil se ke hře a nakonec dosáhl nezvratitelného vítězství 3:2.

Penaltový konflikt

Když hráči protestují proti nařízené penaltě, obvykle se přiřítí do bezprostřední blízkosti rozhodčího a křičí na něho – mnohdy se vzájemně téměř dotýkají nosy. Tahle scéna je tak rozšířená, že svět obletělo video, na kterém se objevilo překvapivě naprosto odlišné originální řešení, které zvolil rumunský brankář Remus Dănălache. Během vypjatého utkání mezi FC Petrolul Ploiești a Clubul Sportiv Universitar Vointa Sibiu konaného 16. října 2011 v rámci první rumunské ligy chtěli hostující hráči grilovat rozhodčího Andreie Chivuletea zaživa. Kladli mu za vinu, že v zápase prohrávali 1:3. Obviňovali ho rovněž z nespravedlivého vyloučení Claudia Buney ve 30. minutě a brankáře Bogdana Mirona ve 48. minutě. Poslední kapku představovala pro chlapce z Vointy penalta, kterou proti nim rozhodčí nařídil v 90. minutě. Podle nich neexistující penalta! Osm hráčů Vointy se seběhlo kolem rozhodčího a vášnivě protestovalo. Náhradní brankář Remus Dănălache, který po červené kartě pro Mirona nastoupil mezi tři tyče, se rozhodl proti výkonu rozhodčího protestovat originálním způsobem: Kopu z jedenácti metrů se postavil zády! Střelec Daniel Oprita, který toho odpoledne skóroval už dvakrát, poslal míč do sítě. Brankář přitom zůstal nehybně stát. Chivulete nevysvětlitelně nařídil opakování pokutového kopu, přestože brankář stál na brankové čáře a míč doputoval do sítě. Na Dănălachea vytáhl žlutou kartu. Oprita se vrátil k bílému puntíku, připravil si míč, znovu skóroval a zvýšil vedení svého mužstva na 4:1. Brankář opět zůstal nehybně stát, i když tentokrát čelem ke střelci. Na tiskové konferenci po zápase vysvětlil Dănălache novinářům, že mu originální přístup k ”chycení“ penalty předem odsouhlasili spoluhráči i kouč Alexandru Pelici. Domácí diváky Dănălache tak nadchnul, že mu při odchodu do šaten tleskali a provolávali mu slávu. Rozhodčí Chivulete se však takového uznání nedočkal. Podle sportovního deníku Gazeta Sporturilor dostal od fotbalového orgánu země trest šesti měsíců zákazu činnosti kvůli několika chybným rozhodnutím, včetně opakování penalty.

Zuřivá bouře

Fair play

Přílišné oslavy

Rychlá stížnost

Krádež

Vyloučen kvůli příjmení

Černá pistole

Prodělali

Aniž by vstoupili na hřiště

V současném fotbale jsou karetní tresty pro hráče a členy realizačních týmů na lavičkách přece jen čím dál častější.

Vyloučen až po vystřídání

Dobrá rada nad zlato