Beate Rygiert

DAS GEHEIMNIS DER MONA LISA

Copyright © 2023 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2025 by Blanka Pscheidtová

ISBN 978-80-249-5831-6

Kde je hodně citu, je také hodně utrpení.

Leonardo da Vinci

Osoby a obsazení

Lisa Camilla Gherardiniová, Monna Lisa

Lucrezia Gherardiniová, její matka

Antonmaria Gherardini, její otec

„Gigi“, Franceschino, Ginevra, Noldo, Camilla, Alessandra,
její sourozenci

Betta, její chůva

Lapo, sluha v domě Gherardiniových

Suor Albiera, Lisina teta, jeptiška v klášteře Cafaggio

Giuliano de’ Medici, Lisina tajná láska

Piero de’ Medici, Giovanni de’ Medici, Giulianovi starší bratři

Cesare Borgia, Il Valentino, válečník a syn papeže Alexandra VI.

Vitellozzo Vitelli, válečník ve službách Cesara Borgii

Francesco del Giocondo, obchodník s hedvábím, Lisin manžel

Piera del Giocondo, Lisina tchyně

Giocondo del Giocondo, Lisin švagr

Giuliano del Giocondo, Lisin švagr

Alfonsina, Giulianova žena, Lisina švagrová

Filippa, Giocondova žena, Lisina švagrová

Bartolomeo „Meo“ del Giocondo, Lisin nevlastní syn

Piero „Pippo“, Piera, Camilla „Milla“, Andrea, Lisiny děti

Caterina, vlastně Kahina, otrokyně v domě del Giocondo

Rosina „Sina“, její dcera

Ricardo, Bruno, sluhové v domě del Giocondo

Duccio, kuchař v domě del Giocondo

Leonardo da Vinci, malíř, vynálezce

Piero da Vinci, notář, jeho otec

Franco da Vinci, jeho strýc, žije ve Vinci

Salai, vlastně Gian Giacomo Caprotti, Leonardův žák

Gianni Boltraffio, malíř v Leonardově ateliéru

Marco d’Oggiono, malíř v Leonardově ateliéru

Giampietrino, pomocník v Leonardově ateliéru

Tommaso Masini „Zoroaster“, metalurg a Leonardův přítel

Luca Paciolo, matematik a Leonardův přítel

Ginevra de’ Benci, básnířka a Leonardova přítelkyně

Giovanni de’ Benci, její bratr a Leonardův přítel

ve Florencii

Piero Soderini, florentský gonfaloniere

Niccolò Machiavelli, druhý kancléř a diplomat

Marietta, jeho žena

Arcovaldo di San Severo, vrchní komisař vnitřní bezpečnosti

v Miláně

Ludovico Sforza „Il Moro“, milánský vévoda

Beatrice d’Este, jeho žena

Isabella d’Este, mantovská markraběnka, její sestra

1.

Útěk

Florencie, 1494

Nad Florencií tíživě viselo šedé listopadové nebe. Jemný déšť skrápěl Lisinu tvář, když spěchala uličkami čtvrti Santa Croce. Stáhla si kapuci hrubého vlněného pláště co nejhlouběji do čela, aby ji nikdo nepoznal. Od barvířské čtvrti na břehu Arna k ní zavál štiplavý zápach čerstvé zvířecí kůže a kamence, z hluku v uličkách zazněl křik a řinčení na sebe narážejících mečů.

„Pryč s Medicejskými!“

„Palle! Palle!“ odpovídali druzí svým bitevním pokřikem.

„Strč si je někam, ty tvoje palle!“ zahulákal někdo v odpověď. Pak zazvonily čepele úplně nablízku.

Lisa Gherardiniová se rozběhla a jen o vlásek se jí podařilo neuklouznout na mokré kamenné dlažbě. Srdce jí bušilo až v krku. Ve vzduchu se vznášela vzpoura od chvíle, kdy se včera Piero de’ Medici vrátil z vyjednávání v polním táboře francouzského krále u Sarzanella. Lisin otec Antonmaria Gherardini, který si jako člen „Rady sta“ ráno vyposlechl Pierovu zprávu v Palazzo della Signoria, se vrátil domů bez sebe vzteky. V poledne u stolu mluvil o zradě na vlastních lidech a byl plný rozhořčení nad tím, jak nedbale syn a nástupce Lorenza, jemuž všichni říkali Nádherný, dal všanc bezpečnost republiky.

„Ten břídil,“ rozčiloval se. „Nemohl se zachovat hloupěji. Promeškal správnou chvíli k vyjednávání. A nakonec dostal strach. Proboha, představte si, že hodil Francouzům do chřtánu Pisu, Livorno a Sarzanu! A navíc ještě 200 000 zlatých dukátů. Karel VII. přitom v žádném případě Florencii neušetří, to tedy ne. Byli jsme blázni, když jsme tomuhle spratkovi vložili do rukou své osudy!“

„On je ještě mladý,“ namítla mírně Lisina matka Lucrezia.

„Jeho otec byl mladší, když se ujal moci,“ odpověděl hněvivě Antonmaria. „Ale Lorenzo své syny rozmazloval. Slavnosti! Turnaje! Míčové hry! Pche!“

Lisa by ráda odporovala. To, co říkal otec o Pierovi, byla možná pravda. Ale jeho nejmladší syn byl úplně jiný. Giuliano de’ Medici nebyl jen nejhezčí muž z celé Florencie, ale také chytrý a přemýšlivý člověk. A měl dobré srdce. „Tahle rodina už o nás rozhodovala dost dlouho,“ prohlásil otec na závěr. „Je načase, abychom si připomněli naše republikánské dědictví.“

A pak jí chůva Betta po jídle podstrčila ten lístek od Giuliana. Musíme utéct, stálo tam. Přijď co nejrychleji k zahradní brance. Miluju tě. A ona teď byla na cestě za ním.

Náhle se otevřel portál domu, kolem kterého spěchala, a ven se vyřítili čtyři muži. Lisa rychle zacouvala do vedlejšího průjezdu a nechala je přejít. Všichni byli ozbrojeni klacky, dva z nich drželi v rukou hořící pochodně, přestože už se dávno rozednilo. Když se Lisa za nimi ohlédla, viděla, že se k nim na následujícím rohu připojily další hrozivé postavy. Tlupa mířila stejným směrem jako Lisa, k Via Larga, k paláci rodiny Medici.

Lisa si podkasala plášť a utíkala dál. Papír s Giulianovou zprávou cítila v živůtku, kde měla i drobné zlaté pero, které jí věnoval na znamení své lásky. Ano, milovali se, a Lisa ani na okamžik nezaváhala. Vyměnila si s Bettou boty a plášť, tu trochu šperků, které vlastnila, si chvatně přišila ke krajce na lemu spodničky a vyběhla z domu.

Za chórem katedrály Santa Maria del Fiore se na chvíli zastavila, aby popadla dech. Zděšeně sledovala, jak se sem ze všech stran sbíhají rozzuření občané.

„Zabijte ty zrádce!“ zaslechla pronikavý hlas.

„Pověste ty bastardy!“ požadovali jiní.

Skupina mladých mužů v barvách rodu Medici si hrubě razila cestu davem a začala vzbouřence napadat.

Lisa pocítila tvrdý náraz do zad. „Co tady překážíš!“ vyjela na ni nějaká žena a znovu do ní strčila, takže Lisa málem upadla. Oběma rukama polekaně sáhla po kapuci, aby jí nesklouzla, a se sklopenou hlavou se rozběhla. Zvolila menší okliku uličkou Borgo San Lorenzo, aby se vyhnula nejhustšímu davu. Beztak se musela k paláci Medicejských přiblížit zezadu. Tam byla zahradní branka, kde ji očekával její milovaný.

Na Piazza San Lorenzo bylo klidněji, hluk bitky sem pronikal jen tlumeně. Na chvíli se opřela o stěnu domu a snažila se zklidnit tlukot srdce. Od léta byli ona a Giuliano milenci. Tváře jí zahořely při pomyšlení na jejich objetí, na jeho nádherné rty, dotyky jeho rukou, jeho dech na svém krku. Byl jen o několik měsíců starší než ona, patnáct let, nejmladší potomek rodiny, která po generace řídila osudy městského státu Florencie. Lisa nedokázala uvěřit, že by to v tomhle příšerném listopadovém dnu mělo skončit. Znovu se rozběhla. Protože kdyby to bylo skutečně nutné, ona bude Giuliana následovat třeba na konec světa.

Bylo by nesmyslné žádat otce o souhlas. Zpočátku sice neměl námitky proti tomu, že ji společně s přítelkyněmi zvali ke hrám a slavnostem v paláci Medicejských. Přestože Antonmaria Gherardini stále ještě považoval bankéře za zbohatlíky, což Lisa s ohledem na po staletí trvající mocenské postavení a bohatství rodu Medici považovala za pochybné, chyběly její vlastní rodině navzdory sáhodlouhému rodokmenu právě peníze a vliv. Teď se ale list obrátil a dalo se očekávat, že by jí otec nedovolil stát se Giulianovou ženou.

Rychle přešla Piazza di San Lorenzo a nahlédla do Via de’ Gori. Od Via Larga, kde se nacházel hlavní vchod do paláce, sem pronikal křik a hluk, jako by se povstalci pokoušeli vzít mohutný portál útokem. Najednou za sebou zaslechla zvuk koňských kopyt a ještě zrychlila. Blížili se k ní dva podkoní, každý z nich vedl za uzdu ušlechtilého hřebce. Od železných podkov na kamenech odletovaly jiskry a Lisa si musela dát pozor, aby ji nezasáhly. Přitom si nevšimla, že jí kapuce sklouzla z hlavy.

„Zpátky!“ křikl na ni jeden z podkoních a už napřahoval jezdecký bičík.

Vtom se rozlétla branka zahrady. „Liso!“ vykřikl Giuliano a sevřel ji v náručí.

„Co má tohle znamenat?“ ozval se za ním Piero. „Není čas na romantické loučení, bratře. Jedeme! Do sedla!“

„Ona jde s námi,“ pronesl Giuliano odhodlaně. „Potřebujeme ještě jednoho koně.“

„Pane, to je nemožné…“ Zbytek námitky jednoho z podkoních zanikl v hluku blížících se vzbouřenců. Bylo jen otázkou času, kdy je rozzuřený dav dostihne.

„Konec dlouhých řečí,“ zaslechla Lisa rozvážný hlas. „Radši si pospěšte, ať se dostanete z města!“

V bráně zahrady stál mladý mnich. Až na druhý pohled poznala Lisa Giovanniho, prostředního ze tří medicejských bratrů, který se stal v necelých devatenácti letech kardinálem. Ale proč má na sobě mnišskou kutnu?

„Vezmu ji na svého koně,“ trval na svém Giuliano a sáhl po její ruce.

„To neuděláš!“ vykřikl Piero ze hřbetu koně, který nervózně tančil v úzké ulici a panicky trhal hlavou. „Nezatížíme se nějakou ženskou. To je rozkaz!“

Lisa si zděšeně všimla, že konec Via de’ Ginori už blokují vzbouřenci. Ze skupiny se oddělila vysoká mužská postava a rozběhla se k ní. Giuliano se elegantním pohybem vyšvihl na koně a sklonil se k Lise, aby ji zvedl nahoru, zatímco Piero už odjížděl uličkou.

Lisa sáhla po jeho ruce, ucítila pevný stisk a vyskočila. Už ztratila půdu pod nohama, když ji nějaká jiná síla znovu stáhla zpátky dolů, tak prudce, že jí Giulianova dlaň vyklouzla. Rozzlobeně vykřikla, ale než se mohla začít bránit, čísi ruce jí hodily přes hlavu a trup látkový pytel a upevnily jí ho kolem těla. Marně se snažila osvobodit, cítila, jak ji někdo popadl za nohy ve výši stehen a přehodil si ji přes rameno.

„Pusť mě!“ křičela, ale z hrdla jí vycházel jenom chrapot. Měla pevnou látku utaženou tak těsně kolem hlavy, že skoro nemohla dýchat. Paže měla přitisknuté k tělu jako kojenec v povijanu. Ten, kdo se jí zmocnil, jí svíral nohy a spěchal s ní pryč.

Unášejí mě, pomyslela si. Smrtelný strach v ní zmobilizoval poslední síly, pokoušela se svého únosce kopnout a vykroutit se z jeho sevření. A náhle jí začalo pronikavě pískat v uších, ten zvuk se proměnil v mihotavý tón, který jí vyplňoval celou hlavu. Pak všechno kolem zčernalo.

Když se probudila, pomyslela si, že sní. Nebo se jí zdálo všechno to ostatní? Ležela na polstrované lavici a dívala se na strop. Tmavé trámy, mezi nimi malované, dobře známé rozety.

„Myslím, že přichází k sobě.“ To byl Bettin hlas.

Lisa zvedla hlavu. Nevěřícně se rozhlédla a dívala se přímo do vyděšených očí své matky.

„Dítě, co to vyvádíš!“ Hlas Lucrezii Gherardiniové zněl nanejvýš ustaraně.

Lisa se posadila. Chtěla něco říct, ale jako by jí v krku vězelo klubko vlny. Betta jí podala sklenici vody a Lisa se napila malými opatrnými doušky. V hlavě jí dunělo. Neměla tušení, co to všechno znamená.

Jen velmi pomalu se jí vracela paměť – Giuliano vysoko nahoře na svém koni a jejich do sebe zaklesnuté ruce. Okamžik, kdy ji vytahoval nahoru. A pak náhle ten odpor. Škubnutí, které ji odtrhlo od jejího nejmilejšího. A někdo ji unášel pryč…

Dveře se rozlétly a vešel otec.

„Cos pohledávala ve Via de’ Ginori?“ Jeho hlas zaduněl v Lisině bolavé hlavě. Zavřela oči, přitiskla si dlaně na spánky. „Mluv se mnou!“ Antonmaria popadl dceru za zápěstí a přinutil ji, aby se na něj podívala. Ten hmat byl hrubý, zabolel ji. „Cos chtěla udělat?“ Otcova tvář byla jen několik centimetrů od jejího obličeje. A když Lisa mlčky sklopila oči, dodal tiše a výhrůžně: „Opravdu jsi chtěla utéct s tím klukem a zadupat svoji čest do bláta? Odpověz!“

„Antonmario!“ napomenula ho Lucrezia mírně. „Prosím tě!“

„Já chci odpověď!“ trval její muž na svém a pustil Lisiny ruce. Nebyl násilný člověk. Ještě nikdy svou dceru neuhodil. Ale Lisa chápala, že překročila hranici. A za touhle hranicí platila jiná pravidla.

„Proč jsi tam byla? Řekni nám to,“ požádala ji matka a úzkostlivě sledovala svého manžela. Za ní odhalila Lisa bledou tvář své chůvy. Dobrá Betta měla zavřené oči a pohybovala rty jako v němé modlitbě.

„Chci ho následovat do exilu,“ zašeptala Lisa a musela si odkašlat. Napřímila se. „My se milujeme.“

Otec na ni chvíli zíral a pak se rozesmál. „Vy se milujete? O kom to mluvíš?“ zeptal se rozčileně. „Snad ne o tom zrádci Pierovi?“

Lisa si skryla tvář v dlaních. Za žádnou cenu nezradí svou lásku.

„Našla se zpráva,“ slyšela matčin hlas. „Krátký dopis. Tady je.“

Lisa zděšeně oddálila dlaně z obličeje a viděla, jak matka podává otci lístek s Giulianovou zprávou. Přečetl si řádky, stiskl rty a zavrtěl hlavou.

„Považoval jsem tě za chytřejší,“ pohrdavě se podíval na Lisu. „Jaké štěstí, že se tuhle hloupost podařilo překazit. Ty nebudeš nikoho následovat do žádného exilu, Liso. Jestli je pravda, co jsem slyšel, jsou oba bratři beztak mrtví.“ Vstal a zvedl plášť, který ležel na podlaze u lavice. Bettin plášť. „Patří mé dceři?“ Zadíval se vyčítavě na Lucreziu.

„Ne,“ odpověděla. Její pohled zalétl k Bettě, ale hned ho odvrátila. Antonmaria ho přesto zahlédl.

„Moje dcera tedy měla pomocnici,“ řekl a přistoupil k Bettě. „Tumáš.“ Podal jí starý plášť. Chůva si ho vzala a sklopila hlavu. „Sbal si své věci a odejdi. Moje žena ti vyplatí mzdu. Za hodinu už tě tady nechci vidět.“

„Tati!“ vykřikla Lisa prosebně. „Ona za nic nemůže.“

„Máš pravdu,“ přikývl otec prudce. „Je to tvoje vina. A já doufám, že chápeš, co jsi způsobila.“ Betta vzlykla a vyšla z pokoje, zatímco Antonmaria si s hlasitým zaskřípěním přisunul židli, posadil se na ni a upřel na dceru pronikavý pohled. „Chci od tebe vědět už jen jedno. Jak daleko to došlo s tím Giulianem de’ Medici?“ Přímo to jméno vyplivl. „Zneuctil tě? Ano, nebo ne?“

Lisa stiskla rty a odvrátila se. Zmocnilo se jí zoufalství. Myslela na láskyplné hodiny, které prožila se svým milovaným tam v zahradě mezi vavřínovými keři a antickými sochami z Říma a Řecka, myslela na jeho doteky, které v jejím těle zažíhaly oheň, o němž měla do té doby jen matné tušení. Nevýslovnou sladkost jeho polibků a vlny vášně, do nichž se společně nořili, tak přirozené a nevyhnutelné, protože si byli vzájemně určeni osudem…

„Tvoje mlčení mluví za vše.“ Otec se zvedl. „Kdyby už nebyl mrtvý,“ procedil mezi zuby, „tak bych se toho moc rád ujal sám.“

„Nech mě s ní promluvit,“ požádala Lucrezia tiše. „O samotě. Je to ženská záležitost,“ dodala.

Antonmaria Gherardini se trpce zasmál. „Ženská záležitost,“ opáčil pohrdavě. „Ano, promluv s ní. Mělas to udělat už dávno.“

Těžkými kroky vyšel z místnosti a dveře za ním tlumeně zapadly. Lisa se rozplakala. Ne proto, že se na ni otec zlobil. Nedokázala snést pomyšlení, že by Giuliano mohl být mrtvý.

„Pověz mi, co se stalo. Od úplného začátku.“

Lisa se pod pozorným matčiným pohledem převlékla. Její šaty dost utrpěly, lem měly umazaný a částečně potrhaný, několik ozdobných poutek na rukávech utržených. Marně se pokoušela skrýt spodničku se všitými šperky, Lucrezia všechno objevila. Její matka byla ale na rozdíl od otce zosobněná trpělivost, což byla se sedmi dětmi ve věku mezi čtyřmi a patnácti lety důležitá vlastnost. Nejmladší Alessandra stála teď na prahu s panenkou v náručí a vykulenýma očima pozorovala nejstarší sestru.

„Proč Lisa pláče?“ zeptala se bojácně. „A proč se táta zlobí?“

„Nech nás samotné, Sandro. Běž si hrát s ostatními děvčaty.“ Lucrezia holčičku energicky vyšoupla z pokoje. „A teď chci vědět, co se stalo.“

Lisa ji viděla v zrcadle za sebou, když si vytahovala jehlice z uvolněného účesu a brala do ruky kartáč na vlasy.

„Kdo to byl?“ odpověděla matce otázkou.

„Koho máš na mysli?“

„Kdo mě přinesl domů?“ Zoufale si kartáčovala dlouhé, tmavohnědé vlasy. Bolelo to, ale bylo to pořád méně bolestivé než odloučení od milovaného.

„Na tom nezáleží,“ řekla Lucrezia. „Důležité je jenom to, že tě nikdo jiný nepoznal.“

„Ať to byl kdokoli, neměl právo…“

„Poslyš,“ přerušila ji matka s viditelnou podrážděností. „Teď není chvíle na takové otázky. Zřejmě jsi ještě pořád nepochopila, jak zle jsi na tom. Tvůj otec je rozhodnutý svěřit tě do péče své sestry.“

„Jeho sestry? Myslíš tetu Ginevru?“ Po smrti tety Lucie měl otec už jenom jedinou sestru, která žila pod jménem Suor Albiera v klášteře. „Co tím chceš říct?“ vyhrkla polekaně.

Lucrezia místo odpovědi vzrušeně přecházela po pokoji. „Jak ses mohla zachovat tak lehkomyslně?“ zlobila se. „Tolik jsme doufali, že pro tebe najdeme dobrého muže. A že by to vzhledem k našim finančním možnostem nebylo snadné, to víš stejně dobře jako já.“

„Giuliano by byl skvělá partie…“

„Přestaň!“ přerušila ji matka prudce. „Kdes nechala rozum? Doba rodu Medici je pryč, pochop to konečně! A to ještě není všechno. Každý, komu se prokáže nějaké spojení s nimi, bude ohrožený na životě. Ty snad neslyšíš, co se děje venku?“ Lucrezia prudce roztáhla těžké závěsy a otevřela okno. Hluk, který pronikl do pokoje, byl ohlušující. „Probíhá občanská válka. Lůza vyrabovala palác na Via Larga. Neudivilo by mě, kdyby ho spálili na prach a popel. Služebnictvo, které nestačilo utéct, ubili nebo oběsili. A teď se vzájemně potírají nejrůznější strany.“ Zavřela okno a znovu pečlivě zatáhla závěsy. Ustaraně se otočila ke své dceři. „Jestli tě někdo s tím Medicejským viděl, jsme všichni ztraceni,“ řekla tiše. „Všichni, nejen ty. A teď mi konečně pověz, co mezi vámi bylo. Oddala ses mu?“

Lisa se vzdorovitě otočila. Ale přesto ji to, co říkala matka, vyděsilo. Nejlepší zřejmě bude mlčet. Lucrezia zasténala, přitáhla si židli a vzala dceři z ruky kartáč. „Dobře mě poslouchej,“ řekla. „Tvůj otec zavolá osobního lékaře a nechá tě prohlédnout. To bys chtěla? Nebo se mi radši svěříš?“

Když přiznala matce pravdu, moc to nepomohlo. Lucrezia Gherardiniová zbledla jako stěna, když z dcery vymáčkla, že ne jednou, nýbrž dokonce pětkrát s Giulianem souložila. Pak nechala Lisu o samotě. Konečně.

Sotva matka odešla, začala Lisa horečně přemýšlet, co udělá s dopisy, které jí Giuliano napsal. Musela si pospíšit. Vždyť sdílela pokoj se svými malými sestrami, s osmiletou Ginevrou, skoro šestiletou Camillou a nejmenší Sandrou.

Gherardiniovi bydleli v nájmu a dost stísněně. A kdyby se do věci nevložil Lucreziin otec Galeotto del Caccia, tak by nedostali ani tenhle byt v poměrně slušném palazzo a ještě pořád by obývali tu tmavou díru poblíž čtvrti barvířů vlny na druhém břehu Arna, kde člověku kdykoli mohla přeběhnout přes cestu krysa a v horkých letních dnech to tam nesnesitelně páchlo. Teprve před půl rokem se nastěhovali do domu vedle jejích prarodičů, a i když si nájemce, který bydlel pod nimi, pravidelně stěžoval na hlučnost dětí, bylo to tady mnohem hezčí než na druhém břehu řeky.

Lisa otevřela svou truhlu a nahmatala Giulianovy dopisy. V žádném případě nesměly padnout do rukou rodičů. Všechna ta intimní vyznání, něžné přísahy lásky. Přitiskla svazek na rty. Co s nimi má udělat? A s milostnými básněmi, které pro ni napsal? Spálit? Při tom pomyšlení jí znovu vstoupily slzy do očí. Jiné řešení ji ale nenapadlo, protože počítala s tím, že otec nechá důkladně prohledat její věci.

Odhodlaně došla ke krbu a hodila všechno do plamenů. Odvrátila se, aby nemusela přihlížet, jak se Giulianovy řádky mění v popel. Pořád přece má to zlaté pero.

Její ruce samovolně putovaly k živůtku, kde už celé týdny skrývala ten malý klenot. Ale nenašla jej. Leknutí jí projelo tělem jako blesk. Chvatně rozepnula horní díl své gamrry, domácích šatů, stáhla je přes hlavu, obracela a vyklepávala, ale zlaté pero tu nebylo. Zřejmě přišla o zástavu Giulianovy lásky, když ji ten neznámý vlekl pryč.

Jako by teprve teď doopravdy pochopila, co se stalo, klesla na postel a hořce se rozplakala. „Giuliano,“ naříkala zoufale. „Kde jsi?“ Je pravda to, co tvrdil otec? Zabili ho? Ne, tomu nemohla uvěřit.

Nakonec její slzy vyschly. Osušila si tvář a znovu se oblékla. Pak se rozhodla, že požádá o rozhovor s otcem. Vždyť si vždycky tak rozuměli, ona a Antonmaria. Když odjížděl na venkovské rodinné statky, často ji bral s sebou a na těch výletech s ní jednal jako s dospělou. Vysvětloval jí pachtovní vztahy a mluvil s ní o příjmech, které z nich měl. Chápala, že se na ni teď zlobí. Časem se ale uklidní a pak si budou moct o všem rozumně promluvit. Jako dřív.

Když chtěla vyjít z pokoje, zjistila, že dveře jsou zamčené. Nejdřív tomu nechtěla uvěřit, lomcovala klikou, ale neotevřely se. V návalu paniky do nich zabušila pěstmi, až ji bolely ruce.

„Pusťte mě ven!“ zakřičela a potom naslouchala. Zdálo se jí, že slyší šeptání a šustění na druhé straně dveří.

„Táta řekl, že nesmíš ven.“ To byl Franceschinův hlas a na devítiletého chlapce zněl přemoudřele. „Abys zase neutekla.“

Kvečeru přišla matka a nařídila jí, aby si sbalila věci do truhly.

„Kam mě posíláte?“ zeptala se Lisa bojácně.

„Prozatím do Bettiny komory.“ Lucrezia se jí nepodívala do očí a Lisa věděla, jak moc ji tohle všechno ničí. Určitě ji hluboce zasáhlo, že se jí dcera nesvěřila. Ale co měla Lisa dělat? Od samého začátku věděla, že by matka její lásku ke Giulianovi nikdy neschválila.

Objevil se Folco a odvlekl její truhlu do podkroví. Hlasitě při tom klel, protože táhnout ten neskladný kus nábytku po úzkém schodišti bylo skoro nad jeho možnosti. Potom tam matka doprovodila Lisu kolem jejích šesti sourozenců, kteří za ní hleděli s vyvalenýma očima.

„Kam jde Lisa?“ slyšela zašeptat Camillu.

„Nechovala se způsobně,“ odpověděl Gigi, nejstarší ze tří bratrů. „Musí za to pykat.“

„Ale nahoře přece bydlí Betta,“ namítl sedmiletý Noldo.

„Už ne,“ poučil ho Franceschino. „Táta ji poslal pryč.“

Po téhle zvěsti se Camilla a Alessandra rozplakaly a Lisa by se k nim nejradši přidala. Z Betty se postupem času stala duše domu, starala se o houf dětí a kromě toho o všechno ostatní, o prádlo, úklid, vaření. Nejen Lisa ji bude postrádat. Její ztráta nepochybně nejvíc postihne samotnou paní domu.

„Prozatím zůstaneš tady,“ řekla Lucrezia, když byly nahoře. Ustaraně se rozhlížela v malé komůrce. „Než se tvůj otec konečně rozhodne.“

„Matko,“ požádala Lisa tiše. „Nech mě s ním promluvit.“

Lucrezia smutně potřásla hlavou. „Už jsem mu to několikrát navrhla, ale odmítá.“ Otřásla se chladem a obtočila paže kolem těla. „Folco ti přinese horký kámen do postele. Lehni si, Liso. A modli se. To je to jediné, co ještě můžeš dělat.“

„Víš něco o Giulianovi a Pierovi?“ zeptala se Lisa chvatně, když se matka otočila ke dveřím. Lucrezia zavrtěla hlavou, postavila svíčku na malý stolek a nechala ji o samotě.

Stala se tedy vězněm ve vlastním domě. Bezradně se rozhlédla. Komora pod šikmou střechou byla tak malá, že se za dveře jen taktak vešla její truhla. Okno tu nebylo, jenom střešní otvor o velikosti knihy, uzavřený voskovaným papírem. Ani oblohu už nezahlédla, naopak tudy nemilosrdně vnikal dovnitř listopadový chlad.

Tady žila žena, které za tolik vděčila, s níž sdílela všechna svá tajemství. Lisa se zastyděla, když si uvědomila, že od chvíle, co se sem nastěhovali, tady Bettu ani jednou nenavštívila. Lůžko bylo vyrobené z hrubě otesaných prken, a přestože bylo čistě povlečené, působilo omšele a nepohodlně. Stěny někdo před mnoha lety natřel žlutou barvou ze Sieny, mezitím byly na mnoha místech odřené a poškrábané. Nad hlavou postele rozeznala Lisa otisk malého kříže, možná toho krucifixu, který její chůvu provázel po celý život, jak si pamatovala z dřívějších časů.

Sklesle ulehla na slaměnou matraci. Nezničila jenom vlastní život, nýbrž také život své milované chůvy. Co Betta asi teď dělá? Kde našla útočiště, když ji tak náhle vyhnali z domu? Pocházela z jedné vesnice v okolí, nebyla vdaná a dítě neznámého otce přežilo jen jeden den, víc o ní Lisa nevěděla. Přepadla ji lítost. Jak jen mohla tuhle dobrou duši zatáhnout do svého nebezpečného útěku! Byla lehkovážná, vůbec nepomyslela na následky.

Na schodech zaduněly těžké kroky. Lisa vyskočila z postele, shrnula si vlasy z čela a způsobně si přehodila šátek z ramen přes hlavu. Trochu doufala, že je to otec, že by se mohla pokusit dát všechno do pořádku, přinejmenším tu věc s Bettou, a na druhé straně se setkání s ním obávala. Ale byl to jen Folco, který nesl v kovových kleštích slíbený horký kámen a opatrně ho uložil do železného ohřívadla v nohou postele. Potom se beze slova otočil a zmizel. V zámku se hlučně otočil klíč.

Lisa chvíli stála uprostřed malé světnice a snažila se pochopit, že se jí to všechno nezdá. Zkusila, jestli jsou dveře skutečně zamčené, vytáhla si z truhly noční oděv a připravila se na spaní.

Žádná mísa na mytí s teplou vodou, žádná večeře. Žádné večerní rituály se sestrami, žádné chichotání a smích. Když se schoulila na nepohodlném lůžku, zatoužila po tělesném teple těch malých, které se k ní tiskly ve velké posteli v dívčím pokoji. Tady spávala Betta, opakovala si a cítila, jak se jí svírá hruď bolestí, když na tu dobrou ženu pomyslela. Pak nahmatala nohama něco měkkého, vlněného. Byl to oblíbený šál její matky. Lise se zalily oči slzami. Lucrezia na ni tedy úplně nezapomněla.

Ještě jednou se zvedla z postele a omotala si vlněný šál kolem těla, znovu si lehla a přitáhla přikrývku k tělu. S útěšnou myšlenkou, že její matka nechtěla, aby se třásla zimou, navzdory všem starostem a obavám usnula.

Když se příští ráno probudila, nevěděla, kde je. Na stropě kalně prosvítal bledý obdélník. Byla tu taková zima, že její dech vytvářel malé obláčky.

Rychle zase zavřela oči a pokoušela se vrátit do snu, v němž byla ještě před chvílí šťastná. Spočívala v Giulianových pažích, nad nimi províval vítr ve větvích vavřínového keře, ve fontáně pleskala voda… Ale snové obrazy vybledly a do jejího vědomí pronikal jiný zvuk. Byl to déšť, který bubnoval do voskovaného papíru ve střešním otvoru.

Zírala na světlou skvrnu na zdi, kterou zanechal Bettin kříž. Měla by se modlit, jak jí doporučila matka. Zkusila Zdrávas Maria, ale nedokázala se soustředit. U verše A požehnaný plod života tvého před sebou znovu viděla zděšenou tvář své matky, když jí přiznala, že se oddala Giulianovi. „Vůbec jsi nepomyslela na následky?“ vyčetla jí Lucrezia. „Co když jsi těhotná?“

Samozřejmě na to myslela, už přece není dítě. Neděsila se toho, protože Giuliano mluvil o svatbě, o tom, že s ní chce založit rodinu. Říkal, že touží po naprosto normálním životě, daleko od diplomacie a politiky. Po životě s ní. Myslel to vážně, jinak by ji nežádal, aby za ním přišla a podala mu ruku, aby ji zvedl na svého koně…

Lisa se definitivně vzdala modlení a odhodila přikrývku. Roztřesená zimou našla v truhle své nejteplejší zimní šaty a rychle se oblékla. Přesto ji mrazilo až do morku kostí. Sáhla na kámen v ohřívadle, ale už nehřál. Kolik je asi hodin?

Zakručelo jí v břiše. Od včerejšího poledne nic nejedla. Najednou se hrozně rozzlobila, vyskočila a zabušila pěstmi do dveří. Jak ji tady rodiče můžou držet jako vězně?

Její výbuch vzteku ale odezněl a nic se nestalo. Lisa se ptala sama sebe, jestli ji dole v bytě vůbec zaslechli. Zřejmě ne. Rezignovaně si přehodila vlněný šál přes ramena a snažila se zachovat klid. Když se celá roztřásla zimou, vklouzla znovu do postele tak, jak byla oblečená.

Nejspíš znovu usnula, protože náhle stála v komoře matka a ustaraně na ni shlížela. Lisa se narovnala a protřela si oči. V hlavě jí dunělo.

„Smím jít dolů?“ Odkašlala si. Škrábalo ji v krku a bolely ji všechny končetiny.

Lucrezia smutně zavrtěla hlavou. Přitáhla k posteli stoličku a postavila na ni podnos s malým jídlem. „Musíš být trpělivá,“ napomenula Lisu a podala jí hrnek s horkým nápojem. „Tvůj otec se pořád ještě velmi zlobí. Tumáš, napij se.“

Byl to odvar z bylinek. Lisa foukala do horké tekutiny, polkla několik doušků, kousla do kukuřičného krajíce, který jí podala matka.

„Bolí mě v krku,“ povzdechla si, odložila chleba a klesla zpátky do polštáře.

„Snad nejsi nemocná?“ polekala se Lucrezia a položila jí ruku na čelo. „Teď tedy stejně musíme poslat pro doktora.“

Tři dny prožila Lisa rozpálená horečkou a toužebně si přála zemřít. Nejdřív jí připadalo kruté, že ji nechávají tak osamělou ležet v mansardě, i když její matka a nová služebná ji kontrolovaly skoro každou hodinu. Potom se zase radovala, že má klid, v polospánku putovala vzpomínkami na společný čas s Giulianem. Znovu prožívala každou něžnou chvíli, nově promýšlela každou jeho větu. Musíme být silní, řekl jednou a ona přikyvovala, ale teprve teď pochopila, co tím doopravdy myslel. Že se nesmí smířit s tím, co se stalo. A že vždycky existuje naděje. Ne, její milovaný není mrtvý, to cítila naprosto zřetelně. Přesně v téhle chvíli na ni myslí, o tom byla naprosto přesvědčená. A jestli se sám zachránil, nebude váhat a zachrání i ji.

To byla myšlenka, které se držela. Naváže s ní spojení a unese ji. Ve své fantazii už prožívala ty nejdobrodružnější útěky a každý dusot kopyt, který z ulice pronikl do její komůrky, ji naplňoval nadějí.

Čím víc ale klesala horečka, tím rychleji mizela i její euforie. Samozřejmě pro ni nemohl přijít osobně, to by bylo příliš nebezpečné. Pošle někoho, komu důvěřuje a kdo ji vysvobodí z téhle podkrovní komůrky. Hodiny plné naděje ale vystřídaly jiné, plné nejhlubšího zoufalství, když poznala, že hluk zdola působí její sourozenci, a ne osvoboditelé. Nebo když pochopila, že od vyhoštění chůvy neexistuje možnost, aby se k ní dostala jakákoliv zpráva.

Dlouho dumala, kdo mohl být ten člověk, který ji ve Via de’ Ginori tak hrubě odtrhl od Giuliana a nejkratší cestou dopravil domů. Marně se na to vyptávala matky. Lucrezia jenom vrtěla hlavou a poukazovala na to, že by měla děkovat Bohu za toho anděla strážného, který ji ochránil od nejhoršího.

Horečka konečně odezněla, vracely se jí síly a dostala dovolení sejít dolů do kuchyně, aby se mohla vykoupat v zinkové vaně. Lucrezia poslala pryč služebnou a vlastnoručně umyla dceři dlouhé vlasy, láskyplně je rozčesávala, a nakonec jí pomohla do jejích oblíbených šatů. Lisa, po dlouhém ležení vyčerpaná tou námahou, se dívala, jak jí matka umně splétá vlasy.

„Tvůj otec tě chce vidět,“ oznámila Lucrezia, zatímco ovinovala spoustu malých copánků kolem Lisina týlu a upevnila je tam podle nejnovější módy. Třeba se otec konečně uklidnil a odpustí jí.

Lisa se ustaraně pozorovala v zrcadle. Byla bledá, měla tmavé kruhy pod očima, hlubší než kdy předtím. Kousala se do bledých rtů a štípala se do tváří, aby její obličej získal trochu barvy.

„Jsi až moc hezká,“ slyšela matčin hlas. „Možná by s tebou měl otec víc soucitu, kdyby viděl, jak jsi na tom bídně.“

Upravila dceři na hlavě tmavý závoj a prověřila, jestli všechno řádně sedí. Lisa cítila, že i Lucrezia je neklidná, a sklesle přemítala, co ji asi čeká.

Antonmaria Gherardini seděl ve své pracovně a nejdřív ani nevzhlédl od papírů, které právě studoval. Lucrezia za ní tiše zavřela dveře a Lisa zůstala s otcem sama. Kontroloval vyúčtování, určitě některého z těch propachtovaných statků, které spolu často navštěvovali, a protože výdělek většinou neodpovídal očekávání, mohla předpokládat, že otec nebude v příliš dobré náladě. Konečně odložil listy stranou a vzhlédl.

„Liso,“ začal, „zítra nás opustíš. Domluvil jsem se s představenou kláštera San Domenico di Cafaggio, všechno je zařízené. Tvoje teta, Suor Albiera, na tebe bude dohlížet a pomůže ti sžít se s novým prostředím. Ne, že by sis to zasloužila. Ale moje sestra na tom ve své vrozené laskavosti trvá.“

Lise začalo hučet v uších. Otec ji opravdu posílá do kláštera?

„No, ona taky neví, co jsi provedla,“ pokračoval. „A neměl by se to dozvědět ani nikdo jiný, slyšíš? My o té věci pomlčíme. A ty to uděláš taky. Cokoliv jiného by nám mohlo významně uškodit.“

„Otče, já…,“ ozvala se, ale Antonmaria zvedl ruku, aby ji umlčel.

„Je mi jasné, že z toho nejsi šťastná. Na to ale nemůžeme brát ohled. Podrobíš se mojí vůli.“

„Já nechci do kláštera! Prosím, slíbil jsi mi to.“ Když Lisa viděla, že se ho to vůbec nedotklo, dodala chvatně: „Když ti na mně tak málo záleží, nech mě odjet za Giulianem.“

Úder pěstí do psacího stolu ji vyděsil.

„Ty ses asi zbláznila!“ zahřměl otec. „I kdyby ten zkurvysyn byl ještě naživu, tobě snad pořád není jasné, co by tě po jeho boku očekávalo?“

„On mě miluje,“ namítla Lisa vzdorovitě.

„O tomhle nesmyslu už nechci slyšet jediné slovo!“ rozkřikl se na ni. „Ano, je možné, žes ho omámila, vždyť jsi jedna z nejhezčích mladých žen ve Florencii. Uvědomuješ si vůbec, jak dobrou šanci jsi měla provdat se navzdory naší finanční situaci do některé z nejlepších rodin? Stát po boku úctyhodného muže, který by ti nabídl bezstarostný život? Ale ne, ty ses musela hnát za přeludem. Žádný potomek rodu Medici na tomhle světě by z tebe neudělal svou právoplatnou manželku. Ani Giuliano. A víš proč?“ Hleděl Lise do očí. Ještě nikdy ho neviděla tak rozčileného. „Protože jeho bratr Piero by mu to nikdy nedovolil.“

„Jak to můžeš vědět?“ opáčila Lisa rozhořčeně. „Přísahal mi…“

„… a tuhle přísahu by porušil,“ přerušil ji Antonmaria. „Protože Medicejští se už po generace žení a vdávají pouze ze strategických důvodů. To je jejich prostředek k udržení moci. Proč si Piero vzal Orsiniovou? Ne proto, že by ji tak horoucně miloval, ale protože Orsiniové jsou jednou z nejvlivnějších rodin v Římě a posilují jeho pozici u papeže. Jeho sestra Maddalena se vdala za Francesca Ciba a ani tady nešlo o lásku, nýbrž o to získat mocné spojence. Se svým nejmladším bratrem už jistě má velkolepé plány. Myslíš si, že by pro něj připadala v úvahu Gherardiniová?“ Trpce se zasmál. „Nikdy v životě. Chvíli bys byla Giulianovou hračkou, než by se tě nabažil. Časem by se oženil s jinou. A potom bys byla v ještě větším opovržení, než jsi teď. Tak mlč a poslouchej! Už od tebe nechci slyšet ani slovo.“ Antonmaria uchopil stolní zvonek, s nímž si Lisa a její sourozenci v jiném životě hrávali, a zazvonil. Lucrezia okamžitě stála ve dveřích a bázlivě se dívala na svého muže a dceru.

„Odveď ji zpátky do komory,“ vyzval ji Antonmaria nemilosrdně.

„Nesměla by aspoň poslední večer strávit…?“

„Ne,“ přerušil svou ženu a vstal. „Pro mě už tady není.“

Lisa nevěděla, že má ještě tolik slz. V hlubokém zoufalství a zármutku proplakala půl noci. Nechtěla do kláštera. Ponuré zdi San Domenico di Cafaggio jí naháněly strach už v dětství, kdykoliv tam šla navštívit tetu.

Nebezpečí, že budou muset žít jako jeptišky, se nad Lisou a jejími sestrami vznášelo trvale, protože navzdory několika venkovským statkům nebyl jejich otec dostatečně majetný, aby mohl zaplatit horentní věno, které očekávala každá úctyhodná rodina, když někdo chtěl provdat dceru za některého z jejích synů. Také kláštery požadovaly značnou částku od rodičů novicek, ale přece jen byla výrazně menší než věno.

Před několika lety Antonmaria slíbil Lise, že ji takového údělu ušetří. Bylo to během jednoho pobytu na venkově, v Ca’ di Pesa v Chianti, na jejich zdaleka nejkrásnějším statku. Tenkrát ji učil jezdit na koni a radoval se z toho, jak je odvážná a obratná, skoro jako by byla chlapec, jak poznamenal. Poté, co Lisa přišla na svět, prodělala Lucrezia dva potraty, a nebyly první. Už před Lisou přišla o jedno dítě. Teprve o čtyři roky později se konečně narodil pokračovatel rodu Giovangualberto, jemuž všichni říkali Gigi, ale Lisa přesto zůstala otcovým miláčkem.

S tím byl teď konec. Antonmaria Gherardini přitom dobře věděl, že Lisu není možné uvěznit, vždyť viděl, jak svobodně jako vítr cválala přes pahorky v Chianti. Právě kvůli tomu ji zbavil obav ze života v klášteře. Jak hluboce ho musela ranit, že porušil své slovo. Přesto to bylo nespravedlivé.

Zřejmě ale nakonec usnula. Byla ještě naprostá tma, když ji nová služebná probudila. Přinesla jí mísu s horkou vodou, aby se mohla umýt.

Krátce nato se objevila matka se sklenicí teplého mléka a Lisiným pláštěm.

„Smím se aspoň rozloučit s malými?“ zeptala se Lisa prosebně.

„Ještě spí,“ odpověděla Lucrezia a odvrátila se. Lisa zahlédla v jejích očích slzy. „Kdyby ses mi svěřila,“ vzdychla rozechvěle. „Teď už ti nemůžu pomoct.“

Bylo studené ráno. Z řeky stoupaly cáry mlhy. Lisa po dlouhých dnech strávených v podkrovní komůrce přesto zhluboka nasávala do plic čerstvý vzduch. Rozkašlala se a přitáhla si šál těsněji kolem hlavy.

Kráčely mlčky. Folco šel před ženami se zdviženou pochodní. Tu a tam se po nich ohlédl. Nařídil mu otec, aby na ni pořádně dohlížel? Obával se, že by se Lisa mohla znovu pokusit o útěk? Ale kam by se vydala? Zmocnila se jí tíživá bezmocnost. Plaše se rozhlížela. Na ulici bylo jenom pár lidí. Pekařský pomocník kolem nich nesl nůši s panini a táhla se za ním svůdná vůně čerstvě upečeného chleba. Lisa si s úlekem všimla, že spousta důvěrně známých obchodů v sousedství má dveře zatlučené prkny, leckde v ulicích viděla zbytky zátarasů. U Palazzo del Podestà se zarazila, když uviděla mrtvoly, které ještě stále visely pro výstrahu na fasádě. Zřejmě tu na oknech horního patra oběsili nějaké přívržence Medicejských. Lisa si bezděčně natáhla vlněný šál přes ústa a nos.

„Nedívej se tam,“ řekla Lucrezia tiše a objala dceru kolem ramen.

Ale Lisa už objevila ohromné hanlivé obrazy na fasádách Piazza della Signoria, které představovaly Piera, Giovanniho a také Giuliana groteskně znetvořené, jako by se Lise vysmívaly. Od té chvíle se dívala jenom na dlažbu a pokoušela se dostat z hlavy útržky podobizny svého milence.

Když došly k bráně kláštera, zadržela Lisa matku za rukáv. „Prosím,“ požádala ji úpěnlivě, „pokus se ho přemluvit. Já to nezvládnu, nejsem jako teta Ginevra.“

„Jmenuje se Suor Albiera.“ Matce stékaly slzy po tvářích. Pevně Lisu objala a přitiskla ji k sobě. „Pokusím se,“ zašeptala. „Ale nedělej si velké naděje.“

To, co následovalo, prožívala Lisa jako ve zlém snu. Brána se otevřela, uvítala je dominikánka a odvedla je k matce představené, kde už na ně čekala její teta. Před dívčinýma očima se všechno rozplývalo v slzách, sotva vnímala, co jí kdo říká. Pak nastala chvíle rozloučení, Lucrezia ji políbila na čelo, chvatně se otočila a odcházela.

Lisa ještě dlouho slyšela zvuk jejích kroků, které se pomalu vzdalovaly.

„Pojď,“ vyzvala ji Suor Albiera mírně. „Ukážu ti ložnici.“

Lisa ale slyšela jenom zvuk zavírající se brány.

2.

Kůň

Milán, 1494

Leonardo pozoroval nádherně vystrojenou slavnostní společnost. Hedvábí a brokát soutěžily v lesku se zlatými šperky, při plynulých pohybech tančících dvojic občas probleskovaly diamanty a jiné klenoty. Nejnádherněji byli oblečení sami hostitelé, Ludovico Sforza, zvaný Il Moro, a jeho manželka, vévodkyně Beatrice d’Este, kteří s markraběnkou z Mantovy stáli u čelní stěny velkého sálu.

Bylo načase. Leonardo dal dohodnuté znamení a hudbu energicky přerušily fanfáry. Hosté se překvapeně zarazili v půvabných krocích a zvedli hlavy, zatímco osvětlení až na několik svíček zhaslo. Portál se otevřel a nadpozemsky působící světlo zazářilo takovým jasem, že vznešené dámy vzdychly a leckterá se pokřižovala.

„Jako by vyšlo slunce,“ zašeptala unešeně hezká dvorní dáma v Leonardově blízkosti. „Zázrak.“

V té chvíli se v protisvětle objevil jezdec, zpočátku rozeznatelný pouze jako tmavá silueta. Krátce se zastavil, ale pak rozvážně vedl svého koně přes práh. Dvorská společnost automaticky vytvořila uličku, aby udělala místo tomu podivuhodnému zjevu, který teď ve světle opět rozžíhaných svíček naplno rozvinul svou nádheru. Mezi shromážděnými to zašumělo. Účinek byl skutečně velkolepý. Kůň i jezdec byli pokrytí zlatými lístky a mezi nimi prosvítala paví oka, která Leonardovi pomocníci vystříhali z peří ptáků a nalepili na kostým jako ornamenty. To nejsenzačnější se ale skrývalo v jezdcově helmici. Skvěla se na ní zeměkoule, korunovaná zlatým ptákem, jehož ocas se skoro dotýkal hřbetu koně. Za jezdcem následoval houf fantasticky maskovaných akrobatů, kteří metali salta a kozelce, a nakonec se zformovali do lidské pyramidy.

„Jak jste tohle dokázal?“ zeptal se dvorní kancléř Baldassare Taccone a ukázal na jezdce.

Leonardo se usmál, a přitom nespouštěl pozorné oči ze scény.

„Ach,“ odpověděl klidně, „nevěřil byste, co dokáže trochu zlata, vosku a pavích per.“

„Ale to světlo!“ vykřikl Taccone nadšeně. „Jak se vám to jen podařilo?“

„Pár tajemství si člověk smí uchovat, nemyslíte?“ pronesl Leonardo laskavě, úklonou se omluvil a chvatně se vzdálil. Chtěl se ujistit, že v provizorně vybudovaném provazišti nad sálem, které bylo zakryté látkou, proběhlo všechno podle plánu. Nemusel každému věšet na nos, že pracoval s vlastnoručně vyrobeným reflektorem, přičemž zkombinoval několik zrcadel, která zřetězila světlo do jediné velké pochodně a cíleně je zamířila na hlavního představitele.

Když Leonardo vyšplhal k jím zhotovenému mraku z lepenky, zaujal už Salai své místo. Krásný jako anděl klečel Leonardův učeň na otevřeném zlatém vejci, hebká bílá křídla přitisknutá k tělu, hlavu s umělecky vypracovanou ptačí maskou nataženou kupředu.

„Připrav je o rozum,“ zašeptal Leonardo, který dobře věděl, že ho čtrnáctiletý chlapec nemůže slyšet, protože fanfáry trumpet byly příliš silné.

Blyštivý jezdec dorazil do středu sálu a zastavil svého koně. Vzal uzdu do levé ruky a pravicí udělal široké gesto k pánu domu a jeho mladé manželce. A vtom se to stalo! Z jezdcovy rukavice vytryskl déšť zlatých světel, a nejen on, i jeho družina byla naráz zahalena závojem z blyštivých hvězd.

„Brzy to vypukne,“ zašeptal Leonardo mužům, kteří drželi v rukou lana. „Na moje znamení. Salai! Zavři vejce!“

Chlapec na něj pod poloviční maskou vyplázl jazyk a stáhl nad sebou horní polovinu vejce. Zazněly akordy harfy, mísily se s potleskem společnosti, odrážely se od stěn. Za těchto zvuků se zvedl pták na helmici jezdce, natáhl krk a ke zděšení diváků se zbarvil doruda. Nikdo nemohl vědět, že tenhle efekt měl původ v nabarvených skleněných deskách, nasunutých před Leonardovy optické přístroje, a teď se pták zvedl ještě výš, rozepjal hořící křídla – a z jeho zobáku vyšlehly plameny.

„Teď!“ zavolal Leonardo na muže u táhel. „Nechte Salaie letět!“ Z hořícího ptáka odletovalo peří. Několik dam bylo blízko panice, ale oheň už zase uhasínal a ostatní hosté jim konejšivě domlouvali. Bylo to přece divadlo. Jenom iluze.

Sotva se všechno trochu uklidnilo, znovu se ozvaly výkřiky, protože z malovaných nebes u stropu sálu se snášel dolů oblak a na něm zlaté vejce, které se otevřelo. Objevila se nadpozemská bytost, napůl mladý pták, napůl anděl, a přece zřetelně rozeznatelný překrásný chlapec.

Leonardo si vzrušeně kroutil zlaté blond vousy, do nichž se v poslední době vloudilo pár stříbrných vláken. Nebylo to první znamení, že zestárl. Leonardo da Vinci si dobře uvědomoval čas a svou smrtelnost. Přesto sestoupil po skrytém žebříku dolů svižně, jako by mu nebylo dvaačtyřicet let, ale stejně jako mladému Salaiovi, aby sledoval, jak mrak dále klesá a nakonec se zastaví několik loktů nad zemí. Ludovico Sforza si naštěstí zapamatoval, co mu Leonardo doporučil, totiž že se má na začátku představení spolu s manželkou přesunout k mramorové hvězdě uprostřed sálu, a tak ho Salai mohl snadno korunovat pozlaceným vavřínovým věncem a kněžně vložit do vlasů drahocenný diadém, který panovníka stál malé jmění.

Všechno se zdařilo. Leonardo spěchal zpátky do provaziště, dával instrukce k elegantnímu vytažení oblaku, a zatímco Fénix, který povstal z popela, sypal na slavnostní společnost zlatý déšť, činilo se šest mužů u navijáků, aby vytáhli zpátky na lešení Leonardova pomocníka, který si nepochybně už předem naplnil vlastní kapsy zlatem.

„To bylo…“ Markraběnka z Mantovy viditelně nenacházela slova, jimiž by vyjádřila své nadšení. A to bylo pozoruhodné, protože mladá, energická panovnice řídila naprosto suverénně a pevnou rukou malé vévodství v nepřítomnosti manžela, který plnil své povinnosti v roli vojenského velitele ve službách Benátské republiky.

„Jestli se vám moje malé intermezzo líbilo, jsem šťastný člověk,“ pomohl jí Leonardo skromně a hluboce se uklonil.

„Leonardo da Vinci, ty jsi mimořádný impresário,“ pokračovala markraběnka. „A přesto považuji využití tvého talentu při rozptýlení tohoto druhu za mrhání.“ Leonardo, který tušil, na co Isabella d’Este naráží, se znovu uklonil a přemýšlel, jak by jí nejsnáze unikl. „Protože tvoje pravé poslání spočívá v malířství. Nemám pravdu?“

„Naprostou,“ souhlasila její sestra, vévodkyně Beatrice, která k nim právě přistoupila. „Přestože to představení bylo strhující. Velmi působivé. Skoro se mi zastavilo srdce, když ten pták vzplanul.“

„Nebylo to nebezpečné?“ zeptal se jeden šlechtic z družiny mantovské markraběnky poněkud vyčítavě.

„Ach ne,“ uklidnil ho Leonardo. „Oblek jezdce a čabraka koně byly nasáklé nehořlavou substancí. A co se týče sálu, v každých bočních dveřích byly přichystané hasicí hadice.“

„Ale co všechny ty jiskry?“ Tenhle host měl zjevně větší strach než ženy.

„Žádné jiskry neexistovaly,“ vysvětlil mu Leonardo laskavě. „Všechno, co jste považoval za jiskry, byly zlaté flitry, dramaticky zapojené do scény.“

„Měl bys namalovat můj portrét.“ Teď se markraběnce přece jenom podařilo přednést svou žádost. Leonardo nasadil nezávazný úsměv, aby nevypadal nezdvořile. Isabella d’Este se na něj dívala vyzývavě. V jejích nebesky modrých očích to jiskřilo. „Nebyl by to lákavější úkol než portrétovat ty…,“ vrhla krátký pohled na svou sestru, hostitelku, „… konkubíny jistých vládců?“

Najednou kolem nastalo ticho. Beatrice zbledla a Leonardo pocítil s tou mladou ženou upřímný soucit. Ještě jí nebylo ani dvacet let, porodila už vévodovi syna a byla opět těhotná. Ludovico, který by klidně mohl být jejím otcem, si ji vzal za ženu jako šestnáctiletou. Strategický sňatek, jako obvykle. A ano, před několika lety namaloval Leonardo podobiznu překrásné a také velmi mladé Cecilii Galleraniové, po které Il Moro tenkrát úplně šílel, a obraz byl tak nekonvenční a dokonalý, že se o jedinečném portrétu mluvilo po celé Itálii. Říkalo se mu Dáma s hranostajem.

„No, milá sestro,“ namítla Beatrice, která se zjevně rychle ovládla. Po svatbě se osobně postarala o to, aby Cecilia zmizela z paláce. „Ty by ses určitě nechtěla nechat zvěčnit s hlodavcem.“

„Hranostaj není jen tak nějaké zvíře,“ neodpustil si Leonardo námitku. „Je moudrý a odvážný a jeho volební heslo zní: Raději zemřít než být pošpiněn!“ Kromě toho dostal Ludovico v tom roce Řád hermelínu, takže to krásné zvíře, jehož bílou zimní kožešinu nosily dámy s velkou oblibou, byl takříkajíc vévodovým symbolem. Ale proč se vůbec pouštěl do téhle diskuze?

„Ne, já mám na mysli větší zakázku,“ vysvětlovala Isabella d’Este. „Oficiální dvorský portrét, žádnou obyčejnou kratochvíli.“

Leonardo zatajil dech. Obyčejnou kratochvíli? Slyšel dobře? Ne, tahle žena od něj nepochybně žádný obraz nedostane. Oficiální dvorské portréty ať si malují jiní umělci, kterým nevadí držet se při zobrazení markraběnky přísné etikety a dvorské tradice. To, co Leonarda při práci na Ceciliině obrazu tak mimořádně bavilo, byla možnost zachytit vévodovu milenku tak, jak mu napovídala intuice, a vytvořit tak něco dosud nevídaného. Protože všechno na tom obraze bylo nové. Postoj, překvapivé otočení hlavy, pohled, který nesměřoval ani k pozorovateli, ani – jak bylo běžné na tradičních svatebních obrazech – v přísném profilu do dálky. Dáma s hranostajem upírala své hnědé oči na někoho, kdo zřejmě stál vpravo vedle pozorovatele, a sice téměř přes rameno, jako by na ni někdo zavolal, a také zvíře v jejích rukou samozřejmě sledovalo její pohled. Kdo nechápal, co se mu tady podařilo, jak hluboko nahlédl dívce do duše – s takovými lidmi neměl diskutovat. Natož někoho takového malovat. Nikdy. Za žádnou cenu.

„Snad bys nám nechtěla odloudit našeho okouzlujícího arbitra elegantiae, ctěná švagrová?“

Přistoupil k nim vévoda a Leonardo se musel usmát, když ho tak slyšel mluvit. Nazval ho soudcem v otázkách dobrého vkusu, a to vůbec neznělo jako řeč potomka kondotiéra, vůdce žoldnéřského vojska, protože právě tím byl Ludovikův otec, než vyhnal rodinu Viscontiů a zmocnil se milánského vévodství. Teprve nedávno, když za záhadných okolností zemřel ve věku čtyřiadvaceti let poslední dědic rodu Visconti, přisvojil si Ludovico oficiálně titul vévody, a to za pomoci francouzského krále Karla VIII., kterého povolal do země a jehož armáda právě vpochodovala do Říma, poté co si podrobila Toskánsko a nakonec i Florencii. Ale podaří se Ludovikovi zajistit si dlouhodobě vládu nad Milánem? Nebo se Karel na zpáteční cestě pokusí ovládnout i toto vévodství navzdory všem smlouvám, které možná neměly ani cenu papíru, na němž byly napsané? Nebylo to vyloučené a Ludovico si hrál s ohněm.

„Ó ne, milý švagře,“ opáčila Isabella d’Este se smíchem. „Rady v oblasti dobrého vkusu určitě nepotřebuju. Velmi bych si ale přála portrét z mistrovy ruky.“

Ludovico se zadíval na Leonarda svýma malýma, černýma očima a svraštil obočí. „On je zaměstnaný,“ pronesl chladně. „Máme velké plány s naším milým Leonardem. Jedna stěna v refektáři Santa Maria delle Grazie čeká na výzdobu z jeho ruky. Už s tím vůbec začal? A když už o tom mluvíme – nedluží mi ještě mariánský obraz?“ Vévoda mluvil káravě, jako by šlo o pár nových holínek, které mu švec ještě pořád neušil. „Chtěl jsem ho už před časem poslat uherskému králi.“

Leonardo, který s mariánským obrazem ještě ani nezačal a vlastně ani neměl v úmyslu ho namalovat, protože bylo víc než sporné, jestli za něj dostane zaplaceno, se elegantně uklonil. „Jistě,“ pronesl mírně. „Všechno má svůj čas. Nejdřív ze všeho budeme konečně odlévat jezdeckou bronzovou sochu, na kterou už Vaše Výsost tak dlouho čeká.“ Hliněný model byl hotový už víc než rok. Stál na nádvoří zámku a stal se se svými sedmi metry výšky jednou z největších atrakcí Milána. A otočený k Isabelle d’Este dodal: „Už jste viděla model?“

Neviděla, a Leonardo vyjádřil ochotu příští ráno jí ho ukázat.

Bylo ještě velmi brzy ráno, když Leonardo procházel řadami pokojů v Cortile Vecchio. Ohromný, čtyři sta let starý palácový komplex, kdysi obývaný vévody z rodu Visconti, byl celé generace prázdný, než se sem nastěhoval Leonardo se svou družinou pomocníků. Ludovikův otec Francesco Sforza už při převzetí moci určil za své vévodské sídlo Fortalezza di Porta Giovia, původní malou pevnost u severních městských hradeb. Noví mocipáni ji postupně a se vkusem velkoryse rozšiřovali, zatímco starý palác Viscontiů chátral. Při Leonardově příjezdu do Milána bylo tohle staré sídlo z tmavých pálených cihel nabídnuté jemu a jeho spolupracovníkům jako obydlí a pracoviště. On hned při první prohlídce rozpoznal možnosti, které mu tahle zpustlá budova nabízela. Především měli ve starém paláci Viscontiů spoustu místa, i když nejdřív museli vyhnat armádu krys, a křídlo, které hodlali obývat, zbavit nejen špíny, ale také vybledlých a moly prožraných závěsů, rozpadajícího se mobiliáře a ze stěn opadávajících látkových tapet. V těchto téměř nekonečných řadách nejrůznějších sálů, kdysi přepychově zařízených soukromých pokojů, kuchyní, stájí, a dokonce jednoho velkého a dalšího malého divadelního sálu byl prostor pro spoustu věcí, které Leonardovi táhly hlavou. Ještě nikdy neměl k dispozici tolik místa. Místa pro své sny a vize.

V traktu budovy, kde byli ubytovaní jeho druzi, právě zahlédl spěchající postavu. Leonardo se musel usmát. Nebyla to Fiametta, jedna z modelek, které se často vyskytovaly v malířské dílně? Který z jeho pomocníků asi byl ten šťastný, co získal její přízeň? Zřejmě Marco, který z dívky nespustil oči. Nebo byla u Franca, jemuž všichni říkali Il Neapolitano?

Leonardo sešel dolů do přízemí a vešel do zahrady, jejíž symetrický půdorys byl ještě pořád rozeznatelný, přestože fontány a zavodňovací příkopy vyschly a robustnější rostliny podle zákona silnějšího, který platil i v rostlinné říši, zahubily všechno ostatní. Zato se tu mezi vavřínem, bujnými růžovými keři a tvrdošíjným jasmínovníkem, který přerůstal zeď a všechno zaplnil svou vůní, uhnízdili vetřelci jako divoké ostružiny, bodláky a kopřivy. Leonardo se nejvíc těšil z několika ovocných stromů, které přežily léta bez péče, například starý fíkovník, jemuž se dařilo ve slunném koutě, a ořech, který každý podzim vydával bohatou úrodu.

Leonardo se na chvíli zastavil u záhonů, které založil na žádost své matky pro bylinky ze své toskánské vlasti. Caterina přijela do Milána v požehnaném věku šestašedesáti let, aby dožila u svého nejstaršího syna. Tohle její rozhodnutí Leonarda zpočátku vyděsilo, protože si nedokázal představit větší kontrast, než byl mezi jeho životem s družinou pomocníků nebo u dvora, a venkovským poklidem samoty Anchiano poblíž Vinci, kterou Caterina do té doby neopustila. Ona se však kupodivu velmi dobře sžila se společenstvím umělců. S nesmírnou hrdostí na svého syna pro všechny vařila a pečovala o Leonardovy obytné prostory, než v červnu minulého roku náhle onemocněla malárií a zemřela v synově náručí.

Dokonce ještě teď v listopadu tady bujel tymián a keřík rozmarýnu měl nové výhonky. O něco dál u zdi vymýtil Leonardo divočinu už před lety a založil velké záhony, na nichž pěstoval zeleninu a prováděl nejrůznější experimenty. Například dokázal, že rostliny nepřijímají vodu pouze kořeny, nýbrž i listy. Na důkaz toho odebral jedné dýni veškeré kořeny kromě jednoho a listy udržoval neustále vlhké. Rostlina skutečně prospívala a během jednoho roku vydala pohádkových dvacet plodů.

Malířskou dílnu si zřídili ve dvou bývalých sněmovních sálech, jejichž vysoká gotická okna směřovala k severu a pouštěla dovnitř nepřímé světlo, jaké umělec potřeboval. Odtud se vycházelo do corte della porta falsa, na malý dvůr, kam vlastně nikdy nedopadaly přímé sluneční paprsky a výborně se hodil k portrétnímu sezení. Protože lidská tvář vydávala celou krásu právě v tlumeném světle stínu. Proto Leonardo a jeho pomocníci napínali v jasných letních dnech nad dvorem lněnou látku jako střechu stanu, aby ještě posílili efekt.

V protějším obytném traktu se nacházel Leonardův „svatostánek“, bývalý divadelní sál. Už dávno se tam nekonalo žádné představení a momentálně v něm našly místo Leonardovy nejoblíbenější projekty, o nichž vědělo jen málo lidí. Jedním ze zasvěcených byl Tommaso Masini, s nímž Leonarda od mládí pojilo mimořádné přátelství a který dostal přezdívku Zarathustra, protože už jako chlapec prováděl alchymistické experimenty. Dnes byl Tommaso jedním z nejlepších metalurgů v Itálii a možná v celém křesťanském světě. Leonardo považoval za velké štěstí, že ho má ve své dílně. Pokud šlo o kovy a jejich zpracování, byl Tommaso jeho pravou rukou. Nedávno vynalezl speciální slitinu, která umožní odlití gigantického koně.

Zvon kostela San Gottardo oznámil osm hodin. Leonardovi zbývalo ještě trochu času, proto odemkl visací zámek k bývalému divadelnímu sálu. Stálo ho velké úsilí vyklidit celý prostor a prorazit ve střeše světlíky, které pomocníci podle jeho návodu osadili drahocenným sklem z oken neobývaných částí budovy. Mezi nimi ukotvil Tommaso do stropu mohutné háky. A tady teď na mimořádně silných lanech visely Leonardovy zhmotněné sny.

Leonardo vešel. V pološeru časného rána a v závanu čerstvého vzduchu jako by se tu přímo vznášely vrtule a křídla. Leonardo se zhluboka nadechl a vydechl. V těchto soustavách přístrojů se skrývaly roky pozorování, přemýšlení výpočtů a návrhů. Ještě nebyly tak rozvinuté, aby se daly vyzkoušet, přestože Tommaso na něj naléhal. Jednoho dne ale definitivně rozluští tajemství letu ptáků, a to umožní i lidem vznést se do vzduchu a – létat.

Světlo, které sem pronikalo otvory ve stropu, se rozjasňovalo, byl čas vydat se na cestu. Před setkáním s Isabellou se chtěl ještě zastavit u vévodova pokladníka Gualtiera Bascapého, osobně se přesvědčit o tom, že skutečně dorazil bronz na jezdeckou sochu a domluvit se s ním, jak ho nejlépe dopravit do slévárny.

Došel ke stáji, osedlal nádherného vraníka, kterého mu Ludovico věnoval v jednom ze svých návalů velkorysosti, a vydal se k Fortalezza. Tam se všechno potvrdilo, a konečně se o čtvrt hodiny dřív a v dobrém rozmaru dostavil na vévodův dvůr, kde překvapeně zjistil, že markraběnka z Mantovy už je na místě. Isabella d’Este si užasle prohlížela ohromný model.

„Proti tomu si i já připadám trochu malá,“ uvítala ho. Leonardo se usmál. Markraběnka mu sahala nejvýš k ramenům.

„Bude to největší jezdecká socha, kterou kdy historie viděla,“ vysvětloval.

„No, jezdce nevidím,“ prohlásila Isabella suše. „Nevím, co máš před očima ty. Já tedy vidím koně.“

„Ale jakého!“ Leonardo ukázal na koňský trup. „Vidíte tu hru svalů a šlach. Výraz očí, nozdry, které člověk přímo slyší frkat. Zachytil jsem ho v klusu, vidíte? Dvě kopyta ve vzduchu. Tohle silné zvíře se dotýká země jenom ve dvou bodech. Není to jen nějaký kůň,“ zakončil a všiml si, že se nechal unést nadšením. „Je to kůň nad všechny koně.“

Polkl. Markraběnka ho pozorovala s posměchem v očích. „Už dávno jsem došel k názoru,“ pokračoval klidněji, „že omezení na to podstatné je působivější, než když se člověk pokouší vyprávět celé dějiny.“

„A ty si tedy myslíš, že to podstatné o Franceskovi Sforzovi je možné odvodit od koně?“ zasmála se pobaveně.

„Francesco Sforza byl kondotiér,“ odpověděl Leonardo vážně. „O svůj vzestup se zasloužil na koňském hřbetě a…“

„Zdá se, že si libuješ v tom redukovat Sforzy na zvířata,“ přerušila ho markraběnka. „Francesco je tedy kůň. A Ludovico hranostaj?“

Leonardo si uvědomil, že si musí dát pozor. Tahle dáma měla mnohem ostřejší jazyk než všechny ostatní, s nimiž se zatím setkal.

„Zvířata jsou naši druzi,“ odpověděl. „Já je respektuji a vážím si jich, a to je důvod, proč nejím maso. Umění odjakživa žije z alegorií. Nejvyšší bůh Řeků neváhal přijmout zvířecí podobu, aby se mohl přiblížit ke své milované,“ připomněl. „Petrarca přirovnával svou milenku k vavřínovému stromu, a…“

„Máš pravdu,“ změnila Isabella překvapivě tón. „A pokud mě nebudeš chtít zobrazit s jestřábem nebo dokonce s hadem, portrét, který mi namaluješ, zaujme v mé sbírce první místo. Ale vysvětli mi, prosím tě, jak chceš toho ohromného koně odlít v bronzu. V tomhle řemesle se nijak zvlášť nevyznám, ale přesto se mi zdá, že při takové velikosti to bude dost obtížné.“

„Máte pravdu,“ souhlasil Leonardo. „Proto jsem pouze za tímto účelem vytvořil formu, abych mohl koně odlít v jediném kuse.“ Leonardovy oči zářily. „Musíte vědět, Excelence, že jiní sochaři vyrábějí svá díla z jednotlivých částí, které pak sestavují. Já ne! Abych mohl tohoto gigantického koně odlít najednou, zkonstruoval jsem zařízení, jaké tu ještě nikdy nebylo. Protože pro tuhle sochu potřebujeme pětasedmdesát tun bronzu.“

Markraběnka se na něj zadívala nevěřícně. „Pětasedmdesát tun?“

„Je to tak,“ přikývl Leonardo. „Až bude hotový, zařadí se mezi divy světa. Vévoda je nadšený.“

„Pětasedmdesát tun bronzu,“ opakovala markraběnka zamyšleně. „Určitě není snadné je dnes sehnat.“

„Pravda.“ Leonardo vzdychl, když si vzpomněl, jak dlouho už čeká na své množství kovu. „Ale pro vévodu není nic obtížné, když jde o vytvoření velkolepého pomníku jeho otci.“

Pozval stále ještě skepticky se tvářící mantovskou regentku k prohlídce slévárny, kde už se nacházela monumentální forma na odlití koně. Bez váhání souhlasila. Když tam posléze vešli, napjatě sledoval, jaký dojem udělala na markraběnku kolosální konstrukce.

„Vypadá to jako trojský kůň,“ poznamenala a prohlížela si ze všech stran odlévací formu s komplikovanými zpevňovacími železy.

„A jako u trojského koně se v ní skrývá něco nečekaného. Totiž pečlivě vypracovaná negativní forma monumentu,“ pronesl Leonardo spokojeně.

Představil jí svého přítele, o sedm let staršího františkána Lucu Pacioliho, vynikajícího matematika, který mu pomáhal s výpočty také u zmíněného složitého projektu. Přišel se zeptat, kdy konečně přijde čas na odlévání sochy.

„Kov je připravený,“ prozradil mu Leonardo. „V příštích dnech můžeme začít.“

Když Leonardo později vešel do dílny, vládlo tu velké rozčilení. Salai předchozí večer při vystoupení ukradl váček s penězi jednomu pomocníkovi, který teď stál běsnící vzteky uprostřed ateliéru a požadoval ho zpátky. Boltraffio, jeden z Leonardových druhů, zápasil s mladíkem, který se velmi hlasitě bránil.

„Vrať ten váček!“ nařídil mu Leonardo klidně. Boltraffio pustil Salaie, zavrtěl hlavou nad tímhle podle jeho mínění beznadějným případem a vrátil se ke své práci. Malý delikvent nasadil vzdorovitý výraz. „Tak dělej!“ vyzval ho Leonardo. Nestalo se to poprvé. Salai kradl jako straka. Gian Giacomo Caprotti, jak se jmenoval plným jménem, k němu přišel jako desetiletý chlapec. Jeho otec, vinař z blízkého okolí, s ním jednoho dne stál u dveří a vylíčil Leonardovi chlapcovo nadání.

K práci na vinici se nehodí, přiznal otevřeně. Ale překvapuje nás všechny svými kresbami. Prosím, vezměte ho do učení. Leonardo nemohl odmítnout, protože hezký chlapec s drzýma očima a světlými kudrnami mu až příliš připomínal vlastní dětství. I on vyrostl na venkově jako nemanželský syn váženého notáře a služky a velmi brzy ho dali do učení k významnému malíři. Ohledně Gian Giacomova talentu otec nepřeháněl, opravdu byl nadaný a rychle se učil. Že je jeho syn notorický zloděj, to ovšem moudře zamlčel. Když tenhle žák ostatním malířům v jeho dílně provedl snad všechny myslitelné kousky, Leonardo jednoho dne vykřikl: Ty jsi tedy opravdový Saladin, což mu vyneslo přezdívku Salai. Mrknutí oka toho chlapce, krásného jak obrázek, samozřejmě stačilo k tomu, aby se Leonardův hněv rozplynul. Co měl taky dělat? Rozhodl se, že toho malého ďáblíka vychová a udělá z něj dobrého malíře. Talent měl, o tom byl Leonardo přesvědčený. A na statku svého otce by byl k ničemu.

„Nebudu to opakovat,“ pohrozil mu teď. Salai zkřivil svou pěknou tvář a hodil váček okradenému pod nohy. Pak se otočil na podpatku a vyběhl ven.

„Radši si přepočítej, jestli něco nechybí,“ zabručel Boltraffio, a pomocník to také chvatně udělal. Suma zřejmě souhlasila, muž se zamračeně rozloučil a šel svou cestou.

„Pořád jenom nepříjemnosti s tím klackem,“ ozval se Marco d’Oggiono, který právě přenášel na plátno Leonardův návrh Madony kojící Ježíška. „Zajímalo by mě, kdy nás od něj konečně osvobodíš.“

Leonardo jeho poznámku ignoroval. Všichni beztak věděli, že si Salaie zamiloval bez ohledu na to, jak moc šel všem ostatním na nervy. Pronesl žertovnou poznámku o Fiamettě, která brzy ráno spěchala chodbami starého paláce, opravil několik míst, kde Marco u Madony přehnal světla a stíny na jeho předběžné kresbě, a ukázal Girardovi, který u nich byl teprve krátce, jak má rozpouštět v několikrát převařeném terpentýnu pryskyřice na jemné lazury, jimž dával Leonardo přednost před krycími barvami. Pak opustil dílnu a spěchal zpátky do slévárny, aby s mistrem dohodl časový plán a ujistil se, že na místě bude dostatek pomocníků a odlévání koně nebude stát v cestě žádné zdržování. Společně s Lucou naposledy prověřil všechny výpočty, protože u téhle záležitosti existoval jediný pokus. Buď se podaří, nebo se Leonardo vystaví posměchu celé Itálie.

„Podaří se to,“ ujistil ho Pacioli.

Ale přesto, pomyslel si Leonardo, když se pozdě večer konečně vrátil do svého appartamento, jak říkal prostorám, které si zabral v dřívějších vévodských komnatách, závisí zdar podniku na spoustě detailů, které nemohl sám zkontrolovat. Nemluvě o kvalitě kovu, jeho teplotě při lití a obratnosti řemeslníků.

Neklidně přešel z ložnice do studiolo, jak také Lorenzo Nádherný kdysi říkal své pracovně, do níž býval i Leonardo často zván ke shromáždění učenců, kteří se shlukovali kolem Medicejského. Několik starých židlí z dob vlády Viscontiů stálo kolem stolu, byla to spartánská dřevěná sedadla s koženými potahy, která Leonardo vlastnoručně obnovil. Lidská lebka, kterou koupil od jednoho hrobníka, ležela na odkládacím stolku, zatímco na druhém spočívala řada zkamenělých mušlí a zřetelně rozeznatelných ryb, které pocházely z hor. To byla jedna z hádanek, kterou podle svého názoru rozluštil, totiž jak se vodní tvorové dostali do hor. Před dávnými lety muselo moře pokrývat celou zemi až do oněch výšek. Trval na svém, i když se téhle tezi mnoho lidí vysmívalo. Jeho největší pýchou byl ale dřevěný globus uprostřed stolu, napodobenina onoho přístroje, který zhotovil Donnus Nicolaus Germanus pro papeže Sixta IV.

Vyhledal si desky s návrhy a znovu si je prohlížel, zatímco jedna z koček, které obývaly palazzo, mu vyskočila na klín a s vrněním se tam uvelebila. Tímhle projektem už se zabýval… kolik vlastně let? Dvanáct? Ne, patnáct. Skoro tomu nemohl uvěřit. Kriticky si prohlížel jednu z raných skic, na níž Ludovikův otec ještě pevně seděl v sedle svého nádherného vraníka. Scéna byla postupně dramatičtější, stále víc se do centra posouval vzpínající se kůň. Nakonec se jezdec na jeho hřbetě stal jenom zátěží, až odpadl úplně a zbyl jenom kůň ve svém tanečním půvabu, ve svém silám vzdorujícím pohybu. A za několik dní se konečně zrodí z formy v celé dokonalosti.

Leonardo zaslechl nějaký zvuk. Tiché, spěšné kroky bosých nohou. Kočka seskočila z jeho klína a zmizela pod skříní.

„Pojď na světlo, Salai,“ zvedl svíci ze stolu. Na starých zdech se okamžitě roztančila světla a stíny. „Proč se tady takhle plížíš?“

V záři plamene vypadala hustá nádhera kadeří, které spadaly jeho chráněnci až na ramena, jako pozlacená. Když se na Leonarda podíval, znovu mistrovi připadalo, že se dívá na sebe před mnoha lety, když byl v jeho letech. Tenkrát stál svému učiteli Verrocchiovi modelem k soše Davida, kterou si u něj objednal Lorenzo de’ Medici. Přestože Leonardovy vlasy dnes už neměly ten světlý zlatý tón, Salai by mohl být jeho synem, a lidé, kteří neznali jeho příběh, ho za něj občas skutečně považovali.

„Nechtěl jsem tě rušit,“ pronesl chlapec nezvykle mírně.

„Ale něco jsi ode mě asi chtěl?“

Salai odvrátil pohled a přistoupil ke stolu, přejel prstem po jeho okraji a neklidně přelétl pohledem po rozprostřených skicách.

„Chtěl jsem jenom zjistit, jestli se na mě ještě zlobíš,“ pronesl tiše a vrhl na Leonarda pohled, který by obměkčil kámen.

„Nezlobím se na tebe,“ odpověděl Leonardo s vnitřním povzdechem. Pozoroval chlapce. „Slib mi, že s tím kradením přestaneš.“ Salai se místo odpovědi napůl odvrátil a tvářil se, že si prohlíží na stěně pověšené náčrty k Poslední večeři, studii ke skupině kolem Petra a k Jidášovi, kterému ještě pořád chyběla tvář. „Nemáš snad všechno, co potřebuješ?“ zeptal se Leonardo. Salai přikývl. „Nechávám tě trpět hladem nebo chodit v hadrech?“ Chlapec zavrtěl hlavou. „Proč máš tedy zapotřebí krást druhým peníze?“ Salai místo odpovědi pokrčil rameny. „Ty to nevíš?“

„Je tak zábavné, když se vztekají,“ odpověděl chlapec konečně a ohrnul spodní ret.

„To není zábavné,“ zavrtěl Leonardo vážně hlavou. „Připadalo by ti zábavné, kdyby někdo okradl tebe?“

Salai se na něj podíval, v koutcích úst mu zacukalo a oči se zaleskly. „Dal bych mu do nosu.“

„Takže bych tě měl zřejmě taky zbít,“ opáčil Leonardo přísně. Salai se zasmál a odhalil při tom své dokonalé zuby. „To bys nikdy neudělal, můj mistře,“ řekl téměř láskyplně.

„Slib mi, že se změníš,“ namítl Leonardo rozzlobeně. Salai měl pravdu. Nikdy by nedokázal někoho uhodit a tím spíš ne svého oblíbence.

„Každý krade, jak umí,“ řekl ten darebák. „Malí pár mincí a velcí celá vévodství.“ Pak se nahrbil, sklouzl zpátky do stínu a zmizel.

V následujících dvou dnech marně čekali na dodání bronzu. Když se Leonardo vydal do Castella, aby zjistil, kde zůstal kov, nepustili ho k pokladníkovi. Rozzlobeně požádal o rozhovor s Ludovikem, ale nadcházející odjezd markraběnky z Mantovy s její družinou jako by ochromil chod celého dvora.

Konečně vykodrcal z městské brány poslední kočár a Leonardo byl vpuštěn k vévodovi.

„Jak je daleko Poslední večeře?“ zeptal se ho Ludovico.

Leonardo sklopil hlavu. „Pokračuje,“ odpověděl.

„A madona pro Uhry?“

„Všechno má svůj čas,“ zněla odpověď. „Nejdřív se musí dokončit jezdecká socha. Smím se zeptat, kdy můžeme počítat s kovem? Byl přislíbený na tento týden. Všechno je připravené. Čekáme jenom na bronz.“

V sále se rozhostilo ticho. Leonardo se marně pokoušel číst ve tváři vládce Milána. Nakonec to nevydržel. „Pane,“ pronesl zoufale. „Kde je ten kov?“

„Na cestě do Ferrary k mému tchánovi,“ přiznal konečně Ludovico s pohledem upřeným mimo něj. „Potřebují ho tam k obraně před Francouzi.“

Leonardo potřeboval chvíli, než pochopil tu nehoráznost. Znovu před sebou viděl řadu kočárů a vozů s plachtou, které v uplynulých dnech opouštěly město. Markraběnka z Mantovy mu ukradla drahocenný kov.

„To znamená…,“ Leonardo tomu nemohl uvěřit, „… že bronz se použije na děla?“

Il Moro ho pozoroval přimhouřenýma očima. „Kdyby padla Ferrara, vpochodovalo by francouzské vojsko do Mantovy. A po Mantově by přišel na řadu Milán.“

„Já to nechápu,“ zavrtěl Leonardo hlavou. „Nejste snad s Karlem VIII. spojenci? Neexistují smlouvy, které…“

„Věci se mění,“ utrousil Ludovico chladně. „Já teď se svým tchánem, vévodou z Ferrary vyženu ty žabožrouty z naší země.“

„Ale pane…“

„Jsi snad jediný člověk v Itálii, k němuž se nedoneslo, že Medicejští byli vyhnáni z Florencie?“ pokračoval vévoda nespokojeně. Leonardo to samozřejmě věděl, vždyť pocházel z Florencie a byl v pravidelném písemném styku s otcem. Vyhnání Medicejských jím hluboce otřáslo. Ta rodina řídila osudy Florencie téměř tři sta let. Lorenzo byl velký podporovatel umění. Ale Lorenzo byl mrtvý a o jeho nejstarším synu Pierovi neslyšel Leonardo nic dobrého…

„K čemu by nám byla heroická socha, kdybychom všichni zahynuli?“ přerušil Ludovico jeho úvahy.

„Pane, patnáct let pracuji na tom…“

„… takže na pár dalších tolik nezáleží,“ skočil mu Ludovico do řeči. „Mezitím máš spoustu práce. A až bude konečně hotová Poslední večeře, čeká na výzdobu ještě pár dalších sálů.“ Otočil se a Leonardo pochopil, že rozhovor je u konce.

„To je Isabellino dílo.“

Seděli v Lucově studovně, na stole stála nedotčená partie šachu, kterou hráli už několik týdnů. Leonardo přikývl. Byl tak sklíčený, že mu nebylo do řeči. Jeho přítel měl zřejmě pravdu.

„Neměl jsem se před ní tak vychloubat,“ vypravil ze sebe nakonec. „Neměl jsem se o té soše vůbec zmiňovat.“

„Ona by se o tom bronzu dozvěděla stejně,“ pokoušel se ho uklidnit přítel. „V podstatě jí to nikdo nemůže zazlívat. Ona a Beatrice jsou přece dcery ferrarského vévody. Má mužské myšlení. To by měl člověk ocenit.“

Leonardo si přitiskl dlaně na spánky. „Proč jsem se jen do toho podniku pouštěl?“ stěžoval si.

„No, jestli se nepletu, byl to tvůj nápad,“ usmál se Luca. „Byl jsi to ty, kdo přesvědčoval Ludovika o té soše, až jsi ho nakonec nadchl.“

„Nikdy k tomu nedojde,“ zasténal Leonardo. „Pořád je něco jiné důležitější. Válka. Nebo nějaká jiná katastrofa. Spíš nechá postavit palác pro svou novou milenku Crivelliovou, než aby nalil 75 tun bronzu naší formě do hrdla. A já? Mně se všichni vysmějou. Celý svět bude říkat, že Leonardo selhal. Postavil největší model všech dob, ale ztroskotal na odlévání.“

„Odkdy tě zajímá, co si o tobě myslí svět?“ Luca posunul šachovou partii o kousek k Leonardovi. „No tak pojď,“ vyzval ho. „Už týdny jsi na tahu, a pořád nic. Jak máme dokončit ten spis o šachové hře?“

To je pravda, pomyslel si Leonardo. Co je mi do toho, co říkají ostatní. Už nějakou chvíli vlastně měl té nekonečné historie s koněm plné zuby. Mohl snad za to, že mu Isabella ukradla bronz před nosem? Vzpomněl si na Salaiova slova. Každý krade, jak umí. A najednou se rozesmál. Jakou měl ten kluk pravdu!

„Víš,“ řekl Lucovi stále ještě se smíchem. „V podstatě už nemám chuť dělat sochy. Při tom je člověk příliš závislý na věcech, které nemůže ovlivnit. A co mu nakonec zbude?“

„Třeba osmý div světa,“ ušklíbl se Luca Pacioli.

„Předmět, který stojí v krajině,“ odpověděl si Leonardo. „Postava, jejíž vzhled závisí na tom, jak s ní naloží vítr a déšť. Jejíž účinek závisí na přirozeném světle, povrch, který je i po dlouholeté polituře prostě jenom kovový.“

Pozorně studoval figurky na šachovnici, potom vzal jednoho střelce a přesunul ho. „Od nynějška se budu držet malířství. To je pro umělce mnohem větší výzva.“

„To se hodí,“ usmál se jeho přítel. „Beztak na tebe čeká pár zakázek toho druhu. Převor se mě nedávno ptal, kdy konečně začneš s freskou v jeho refektáři.“

„Žádná freska,“ odmítl Leonardo.

Luca překvapeně zvedl obočí. „Co tedy?“

„Dobře víš, že tahle technika mi nesedí. Co je to za umění chvatně natírat barvu do mokré omítky, která po několika hodinách uschne a už na ní nemůžeš nic měnit? To je řemeslo. Já potřebuju na svá díla čas.“

„Poslední večeře nebude freska?“

Leonardo zavrtěl hlavou.

„A co to tedy bude?“

„Nástěnná malba al-secco,“ odpověděl. „Na základě tempery. Ještě experimentuju. Naprosto nová technika, která má základ u starých Mistrů. Bude to skvělé.“

Luca Pacioli přítele fascinovaně pozoroval.

„Jestli je tak skvělá,“ řekl posléze, „proč na to nikdo jiný před tebou nepřišel? Nemyslíš, že je lepší držet se osvědčených metod?“

Leonardo se pousmál. „Kdyby se lidstvo neustále drželo osvědčených metod, dodnes bychom se oblékali do kůží a stavěli chatrče jako Adam a Eva po vyhnání z ráje.“

„Nebo bychom vůbec nebyli vyhnaní z ráje,“ namítl Luca a pohnul jedním pěšcem nebezpečně ve směru k Leonardovu střelci. „Nebylo by to lepší?“

„Kdybychom nikdy neochutnali ze stromu poznání?“ Leonardo přeskočil pěšáka svým koněm a Luca zděšeně vytřeštil oči. „To bych se už dávno zbláznil nudou.“

Příští ráno stál Leonardo dlouho před stěnou v refektáři kláštera Santa Maria delle Grazie, kterou měl vymalovat. Později v ateliéru jen načrtl rýsovacím perem linie a šrafování. Zavolal své pomocníky, požádal je, aby vzali několik žebříků, strčil do kapsy cívku nití, kladívko a hřebíky. V refektáři s nimi pak určil přesný střed stěny a zatloukl do něj hřebík. Před užaslými pohledy mnichů, kteří se seběhli, napjal nejprve vodorovnou nit ve výšce hřebíku od jednoho rohu k druhému a potom paprskovitě v různých úhlech, takže vznikla symetrická síť z nití.

„Co to má být?“ zeptal se převor kláštera, když bylo od středu po stěně natažených dvanáct přímek.

„Možná umělce osvítil Duch svatý,“ ozval se jeden horlivý novic, kterého převor okamžitě poslal zpátky k jeho práci.

Leonardo nedokázal skrýt úsměv. „Mladý bratr není daleko od pravdy,“ vysvětloval pobaveně. „Tohle vnuknutí pochází skutečně shora.“

„Cože?“ zamračil se převor. „Nezní to jako blasfemie?“

Leonardo si pohladil plnovous. „A když řeknu, že se postarám o to, aby Spasitel napříště stoloval ve stejné místnosti s tebou a tvými bratry? Jak to nazveš?“

Převor vrhl na Leonarda zničující pohled, rychle se pokřižoval, vyhnal ostatní mnichy z refektáře a sám se také co nejrychleji vzdálil.

Leonardovi pomocníci se výborně bavili, ale jejich mistr třikrát tleskl do dlaní.

„Konec zábavy,“ zvolal. „Kdo z vás pochopil, co to znamená?“ Smích utichl. Leonardovi učedníci bezradně hleděli na hvězdicovitě napjatá vlákna.

„Některá z nich vypadají, jako by prodlužovaly linie maleb na boční stěny.“ Byl to Boltraffio, který ukázal na obě podélné stěny refektáře.

„To není pravda,“ namítl Girardo. „Vzory probíhají paralelně se stropem, tedy rovně. Ty provázky naopak vytvářejí diagonální linii až ke hřebíku uprostřed.“

„Ale když člověk stojí tady,“ zapojil se do debaty Salai, „vypadá to, jako by byly i bordury šikmé. Malba lže.“ Se smíchem si odhodil světlé kadeře na šíji.

„Salai má pravdu,“ pochválil Leonardo nejmladšího ze svých žáků. „Neplatí to, co víme, ale to, co vidí naše oko.“ Ukázal do rohů, kde boční stěny ohraničovaly zeď, na níž měla vzniknout Poslední večeře. „Říká se tomu perspektiva. S perspektivou pochopíme prostor. Stačí se jen pořádně dívat a všechno máme zřetelně před očima. A co se týče téhle stěny – brzy už to nebude stěna, protože se otevře jako prodloužení refektáře. Scéna, na níž sedí Ježíš se svými učedníky u poslední večeře. Prostor, v němž vysloví tu nehoráznost.“

„Co je ta nehoráznost?“ zajímal se Salai a přisunul se k němu blíž.

„Zrada,“ odpověděl Leonardo a chytil chlapcovu ruku, jíž právě sahal po umělcově peněžence. „Než kohout třikrát zakokrhá, jeden z vás mě zradí,“ citoval volně bibli.

„Pošli toho kluka konečně k čertu!“ vyzval ho rozzlobeně Boltraffio.

„Proč bych to dělal? Ani Ježíš nevyhnal Jidáše od svého stolu,“ opáčil Leonardo a šťouchl Salaie do hlavy. „Ale zpátky k perspektivě. Kdo uhodne, co namaluju na místě, kde je zatlučený hřebík?“ A když viděl jenom tázavé pohledy, dodal: „Kdo stojí v centru toho příběhu?“

„Možná váček se stříbrňáky?“ drze se zašklebil Salai.

„To určitě ne,“ ujistil ho Leonardo přísně.

„Náš Pán Ježíš Kristus,“ pronesl Giampietro s úctou.

Leonardo s úlevou vydechl. „Je to tak. Už jsem se bál, že na to nikdo z vás nepřijde.“

Leonardo udělal podél napjatých vláken zřetelné rýhy do omítky. S dodatečnými liniemi, které táhl červenou hlinkou a měkkým dřevěným uhlím, získával prostor, do něhož se stěna postupně otevírala, hloubku a tvar. Leonardo nechal postavit lešení, před nímž bylo pak často vidět převora, který bedlivě sledoval, jak se z plochy zdánlivě stává trojrozměrný prostor se stropními trámy, které se směrem dozadu zužují a vzniká iluze, že boční stěny pokračují až k imaginárnímu pozadí. Teprve někde v dálce jako by se nakreslený prostor uzavíral, tři okna v zadní stěně nabízela pohled do krajiny pod modrým jižním nebem.

„Tady bude háček v tom, že perspektivní klam nemůže fungovat z každého stanoviště pozorovatele,“ usoudil Leonardův přítel Pacioli, když ho tady jednou brzy ráno navštívil.